Никой ли не се е свързал с тях след удара от тайфун номер две?
Никой. След това ги поразиха тайфуни три, четири и шест.
Не е ясно каква е обстановката и как са шестте хиляди жители.
Медиите пращат много репортери, но никой не докладва.
След този тунел навлизаме в град Куроузу.
Спасявайте се! Торнадо!
Добре ли сте?
Г-н Сакагами... Г-н Ендо... Какво да правя?
Трябва да повикам някого...
Въздухът натежава. Струва ли ми се, или дъхът ми образува спирали?
Защо няма никого? Защо е толкова тихо?
Тези щети... от тайфуна ли са?
Новинарският хеликоптер!
Водовъртеж?
Скрий се. - Бавно!
Да! Открихме гимназия "Куроузу". Готови за атака!
Обединете се!
Изглежда забавно. Май и аз ще вляза в шайка "Бътърфлай".
Не! Мнозина им подражаваха и умряха. - Каква е тази шайка "Бътърфлай"?
Главорези, които се възползват и буйстват на воля.
Благодаря ви. Спасихте ме. - Няма защо.
Ранена сте! Можете ли да ходите? - Да.
Ти доброволка ли си? - Мицуо, върви по-бавно.
Не, репортер съм в телевизия "Тойо". Казвам се Чие Маруяма.
Телевизия "Тойо" ли?! - Не викай.
Ето къде съм те виждал.
Аз съм Кирие Гошима. Това е брат ми Мицуо.
Двамата търсим храна.
В момента в този град и при най-малкото човешко движение
се появява огромно торнадо.
Навярно причината е енергията на шестте тайфуна,
които езерото погълна.
Езерото, което всмука вихрушката, се казва Водно конче.
Чакайте малко, как така езерото е всмукало тайфуните?
Всъщност нищо не знаем.
Затова се движим мудно като охлюви. Ето така...
Предизвиква го дори силното вдишване, така че не викайте.
Ефектът на пеперудата.
И най-малкото пърхане на крилете й предизвиква буря някъде.
Така или иначе, отиваме към мястото, където сме се укрили.
Трябва да се погрижим за раните.
Стигнахме. Заповядайте.
Мръдни се малко.
Вижте, идват още хора. - Няма място. Махайте се!
Ние живеем тук от преди да дойдете!
Добре дошла. - Гостенка ли водиш?
Полудяваме... Градът полудява заради Спиралата.
Спри да мърмориш, негоднико! - Полудяваме... Полудяваме...
Стига толкова! Чупка!
Шюичи! Добре ли си, Шюичи?
Сега се отвори малко място. - Не ги пускайте повече!
Какво ще правим? - Ще потърсим друго убежище.
Няма такива, навсякъде е пълно.
Ще търсим, нямаме избор. С вихрушките навън е опасно.
Трябва да избягаме възможно най-бързо от този град!
Да, но... - Всички казват, че няма как.
Аз искам да остана и да се върна към грънчарството.
Ще построя нова пещ и ще му се посветя.
На изкуството на Спиралата!
За целта ми трябва глина от езерото Водно конче.
Невъзможно! Сега в езерото се вихри огромен водовъртеж.
Полудяхме... Полудяхме...
Скоро краят ще настъпи. Градът ще се слее със Спиралата.
Точно така. Ще се превърнем в нея!
Какво е това?
Охльохора! Напоследък се увеличават.
Ухае вкусно. На печено месо...
Мицуо!
Онази шайка...
Мицуо!
Добре се е опекъл.
Те ядат охльохора...
Какво ще кажеш, хлапе? Ще хапнеш ли деликатес?
"Деликатес" ли? И те бяха хора като нас!
Какво? Били са хора? - Все едно. Хей, красавици.
Присъединете се към нас. Ще ви нахраним с много вкусотии.
Няма да се съюзим с шайка "Бътърфлай".
Вече надраснахме името "Бътърфлай".
Не можем да пием само цветен нектар.
Вече сме месоядните "Драгънфлай".
Ивичести водни кончета. - Не сме от дребните.
Стойте далеч от тях! - Разкарай се, старче.
Ако не искаш да загубиш живота си. - Не се приближавайте, казах!
Татко! - Скъпи!
Какво направихте?!
Скочиха. - Да ги последваме.
Бягайте!
Кирие! - Чие!
Две жени бягат на 12 часа! Настигнете ги и ги обградете.
Разбрано!
Чие, виж! Езерото Водно конче. То ни дърпа към себе си.
Ще ни погълне!
Кой е този? Назад!
Шюичи?
Полудяваме... Полудяваме...
Бавно. Ходете бавно.
Идва. Залегнете!
Отново погълна неколцина...
Хей! Добре ли сте? - Да. Невредими сме.
Преди пет дни дойдох за доброволческа дейност.
Дойдох в града преди четири дни, за да потърся свой роднина,
но не успях да го открия.
Няколко пъти се опитахме да избягаме, но не се получи.
Накъдето и да тръгнем, все се връщаме в началото.
Сякаш пътищата се извиват на обратно.
Обходих тунела - краят му не се виждаше.
В един момент започна да се усуква.
Щях да се подхлъзна и да падна в мрака. Наложи се да се върна.
Майчице! - Обмислихме да избягаме по море.
Тайфунът унищожи всички лодки и построихме сал.
Тогава видяхме друга група, която тъкмо отплаваше.
Изведнъж се появи огромен водовъртеж и ги погълна.
Точно пред очите ни.
Не можем да избягаме. Но положението може да е и по-лошо.
Да. Някои хора имаха страшна съдба и загубиха разсъдъка си.
Между другото, кои сте вие?
Къщите се срутиха и майка ми пострада от торнадото. Сега сме тук.
Майко. Как е раната? Боли ли?
Добре съм. Намери ли баща ти?
Търсихме го навсякъде, но не го открихме.
Явно тайфунът наистина го е убил...
Спокойно, майко! Сигурна съм, че е невредим.
Тук е опасно. Може и да е останала някоя празна къща.
Хайде да потърсим.
Странно е. Дори бетонните сгради пропадат.
Защо вехтите къщи не са се срутили?
Да. Били са построени много отдавна.
Колко са? - Не съм ги броила.
Но има много и в центъра на града, и в покрайнините.
Значи вероятно ще се поберем в някоя от покрайнините.
Ала ако вървим с това темпо, ще се стъмни, преди да стигнем.
Забравихме да се представим. Аз се казвам Танидзаки.
Аз съм Такемото. - Приятно ми е.
Запознахме се с тези хора в града. Всички са изморени.
Нещо не е наред с гърба ми. Бихте ли го погледнали?
Гърбът ти ли?
Започва да се трансформира. Скоро ще се превърне в охльочовек.
Защо броят на охльохората взе да расте, Шюичи?
Не знам. Може би защото се движат бавно...
Толкова бавно, че проклятието на Спиралата ги застига.
Ние сме следващите й жертви.
Какво? - Огледайте и мен!
Нищо ти няма. - А аз?
Тогава. Имаш спирала... - Лъжеш!
Не викай! - Няма значение. Да намерим къща.
Не знаем защо хората се превръщат в охлюви!
Откъде си сигурен, че в къщите е безопасно?
Дали спиралата ми ще изчезне, ако влезем вътре?
Не знам. Но там определено е най-безопасно в целия град.
Моля ви. Пуснете ни! Казват, че навън ще се превърнем в охлюви!
Помогнете ни! - Пълно е. Вървете другаде.
Моля ви... Моля ви, пуснете ме. Превръщам се в охлюв!
Разкарай се! Не ме интересува в какво се превръщаш.
Мамка му! Щом трябва, ще вляза насила.
Хайде. Да му помогнем.
Раз и два! - Отвори се.
Негодници! - Ще ни издухат.
Сега. Атака!
Успяхме. Влизайте!
Какво става? - Казах ви, пълно е.
Колкото и да пазим, все се вмъкват нови хора.
Ето какъв е резултатът. Телата ни се преплетоха от бутането
и вече не можем да се разплетем.
Какво правят?
Опитват се да покрият голите си тела с гредите.
Искат да разширят къщата.
Да разширят къщата ли? - Да. Може да се настаним отстрани.
Почакайте, г-н Танидзаки! Нима възнамерявате да останете?
Трябва да измислим начин да избягаме!
Дори да се вместим в някоя къща, ще настъпи ад, ако станем чудовища.
Залегнете!
Вече сме в ада! Ще умрете от торнадо, или ще живеете в къща?
Ще намеря начин да избягам! - Точно така. Трябва да избягаме.
Вижте това! Спасителни кораби.
Дошли са да ни вземат.
Чудесно, нали, Кирие? Трябва да кажем на майка ти и Мицуо.
Но още не сме намерили татко...
Само това ли остана? Няма да утоли глада ни.
Хей. Тук има месо.
Месо ли? - Месо от охльохора.
Сигурно шайка "Драгънфлай" го е оставила.
Охльохората... Вече ги смятаме за месо...
Все пак... Нямаме избор... При тези обстоятелства...
Колко са вкусни! Трябваше да ги изядем по-рано.
Ще сготвим Окамото, след като се превърне в охлюв.
Хапнете и вие. Иначе няма да оцелеете.
Това вече не е човек. Яжте!
Шюичи...
Убежището липсва. Да не би... - Како.
Мицуо! - Како!
Торнадо ли ви отвя? Къде е майка ни?
Отнесе я водовъртеж. - Какво?
Кирие. Гърбът на Мицуо...
Той със сигурност ще се оправи,
ако излезем от града, преди да се превърне в охльочовек.
После ще се върна и ще потърся родителите ни.
Но как? И тунелът, и морето са опасни.
Ще прекосим планините. Може да има неоткрит път.
Няма смисъл. Прокълнати сме от Спиралата.
Права си. Най-добре да опитаме.
Да. Да вървим.
Няма смисъл...
Како, гърбът ме сърби.
Скоро ще излезем от града. Тогава ще се оправиш.
Всички къщи са обърнати към езеро Водно конче.
Вижте! Някой достроява къща и предизвиква вихрушки.
Това е... г-н Танидзаки, нали?
Хей! Бягате ли?
Като се върнете, вече ще съм завършил постройката.
Докъде продължава тази пътека? - Уморих се.
Странно. Вече трябваше да сме излезли на главния път.
Явно още хора са дошли в града.
Г-н Такемото. Какво правите тук?
Ами вие? - Бягаме от Куроузу.
Ако тръгнем нататък, ще стигнем до пътя за съседния град.
Пътят е натам! Последвахме ви, щом тръгнахте към планината.
Пътищата в този град не водят доникъде!
Няма да излезем живи! - Успокой се!
Хайде, да продължим напред.
Мамка му... Сякаш се въртим на едно място...
Да хапнем. - Искам да го пробвам суров.
Звучи вкусно.
Скри се. - Досадно. Ще го строша.
Чакай. Знаете ли, че някои насекоми се хранят с охлюви така?
Стига. - Не го яж целия!
Кирие, да вървим. - Да.
Спиралата ги погълна...
Къде ли се намираме в момента? - Нямам представа.
Казах ви, няма смисъл. Вече сме прокълнати.
Този пън ще ни покаже посоката.
Шюичи. Върни се. - Татко! Баща ми е там!
Стегни се. Привижда ти се.
Струва ми се, че времето ни изтича.
Сякаш се движим на забавен каданс...
Защо бягате от нас? - Не, не бягаме...
Защо гърбът на това момче е толкова изпъкнал?
Носи раница. - Уморен е. Аз ще го нося.
Оставете на мен. - Да. Благодаря.
Гладен съм. - Няма ли още охлюви?
Не, разбира се. В планината сме.
Знаех си! - Как ще го изядем?
Бягайте!
Мицуо. Можеш ли да се плъзнеш по скалата?
Можеш. Върви!
Тръгвай! Иначе ще те смачкам!
Тръгвай. Бързо!
Обещавам да се върна за теб.
Още ли бягате? - Откажете се и ни дайте охлюва.
И този ли ще изядем суров? - Разбира се!
Спомни си колко вкусен беше Окамото суров.
Вмъкнахме се в черупката и му изгълтахме месцето.
Прекрасно усещане!
Прокълнати са. - Да се връщаме в града.
Това не е Куроузу. Пак се натъкнахме на странно място!
Не, Куроузу е. Вижте.
Къщите? - Достроили са ги.
Удължили са двата края постепенно.
Тепърва започваха да ги строят, когато излязохме от града!
Изтекло е много време, докато се лутахме из планината.
Защо са се свързали толкова точно? Сякаш винаги са оформяли спирала.
Може би е точно обратното.
Някога къщите са се извивали в спирала.
С течение на годините постепенно са започнали да рухват
и от тях са останали само развалини.
Сега виждаме стария облик на града.
Ще вляза в града и ще потърся родителите си.
Вие потърсете изход. После ще ви настигна.
Какви ги говориш, Кирие? Ще ги потърсим заедно.
Сърцето на Спиралата... Искам да разреша загадката й!
Г-н Танидзаки! - О, вие ли сте?
Не съм ви виждал от години. Изобщо не сте се променили.
Колко години са минали? - Много. Още има несвързани места,
пътят е блокиран от бетон и останки от стените.
Прилича на лабиринт. Но достройката скоро ще бъде завършена.
Жителите на къщите вече ги разширяват отвътре. Здравеняци.
Прощавайте, търся родителите си.
Отнесе ги торнадо.
Баща ми е грънчар. - Грънчар, така ли...
Чух, че край езеро Водно конче се подвизава двойка грънчари.
Какво? Наистина ли? - Да. Не съм го срещал, но казва,
че грънчарството е изкуството на Спиралата.
Знаех си, живи са! - Много се радвам, Кирие.
Благодаря ви, г-н Танидзаки. Отивам да ги видя.
Успех. Но не мисля, че ще успеете да ги доближите.
Дори аз не съм ходил до езерото.
Цялата спирала е пълна с хора.
Ако това е старата форма на града,
защо някогашните му жители са го построили?
Вероятно това се повтаря от дълбока древност.
От стотина или пък няколкостотин години
над града тегне проклятието на Спиралата.
И жителите връщат Куроузу към стария му вид.
Тогава не са ли останали някакви хроники?
В някакъв момент традицията е била прекъсната.
Например хората, които е трябвало да предадат спомена, са изчезнали.
Къде сме в момента? - Не мога да ходя повече.
Вижте.
Кремират някого.
Да го използваме като пътен знак. Бързо, докато димът не е изчезнал!
Остана още малко. Бързо, ще се затвори!
Г-жо Чие!
Кирие... - Г-жо Чие!
Свързахме се. - Свързахме се!
Ние също. - Всички се свързахме!
Това е под езеро Водно конче!
Отивам. Родителите ми навярно са долу.
Ще отидем заедно. - Да.
Хайде.
Вземете ме. Долу сигурно има невероятно същество!
Пуснете ме! - Вземи ме!
Престани!
Шюичи!
Не мога повече...
Досега не бях виждала такова огромно здание.
Ослепителната светлина, която видях на извитото стълбище,
се произвеждаше от тези спирали.
Озовах се в море от хората, натъпкани в къщите.
Всички до един съзерцаваха спиралите в захлас.
Шюичи. Къде си?
Сякаш се сливат с руините.
Татко. Майко. Ето къде сте били!
Кирие.
Шюичи!
Кирие. Виж тези руини.
Ето я. Това е истината.
Сякаш са живи...
Живи са. И имат съзнание.
Спиралата привлича погледите към центъра си.
Каквото и да са възнамерявали древните строители,
тези руини имат инстинкта да привличат хората от повърхността.
В продължение на цял век.
Шюичи. Какво ще стане с нас?
Аз вече не мога да избягам от Спиралата.
Кирие. Открий начин да избягаш оттук.
Проклятието скоро ще свърши.
Вече не ми остават сили.
Ще остана тук с теб.
Така свърши проклятието, което тегнеше над града ни.
С времето зловещият ни град се разруши
и се прероди в нов.
Може би... Този път хората ще живеят щастливо.
Ери! Добре дошла.
Хей, Сатоши...
Искаш ли да избягаме заедно от този град?
Да. Поне докато руините се пробудят отново.
Превод МАРТИНА НЕДЕЛЧЕВА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО