–I tidligere episoder: –Jessica var her.
Hun hadde noen med seg. En jeg aldri har sett før.
Hun sa han var en venn av familien.
–Jeg vil flytte. –Du har ikke gitt meg en sjanse.
–Hva kan du gjøre i LA, og ikke her? –Dette går ikke.
–Kortet ble dessverre avvist. –Hvorfor er kontoene mine sperret?
Du og Mark fløy til øya for å treffe en mann.
–Hva heter han? –Dexter.
Nei, det var nok Derek, tror jeg. Ja.
Det er ikke hele fila.
Vi har klarsignal. Harper er nede for telling.
–Nå skal vi visst more oss. –Dette har ikke jeg gjort.
–Gibson? Agent West. –Mrs. Davis ringte i siste sekund.
–Hvor skal du? –Hun vil til øya vi fløy til sist.
Her er adressen hennes. Jeg håper jeg ikke svikter min venns tillit nå.
–Dave Johnson. Jeg søker jobb. –Hei. Hvordan går det?
–Henter du inn nye karer nå? –Bare én.
–Fin klokke. –Den er bare en kopi, sir.
Du skal vite at dette er min datter Jessicas hus.
Jeg holder øye med deg. Den minste tabbe, så er du ferdig.
Hva gjør du her inne?
Tårnet, dette er N–48121 som ber om tillatelse til å ta av.
Du har tillatelsen, N–48121. God tur.
Jeg beklager. Jeg lette etter toalettet og gikk meg vill.
Det er utenfor.
Jeg er så lei for det.
–Beklager. Det er min første dag. –Har vi møtt hverandre før?
Jeg tror ikke det.
–Du så på maleriet. –Ja.
Vel...den er fint.
–Jeg ble overrasket av det. –Du liker det virkelig.
Vet du noe om kunst?
Nok til å vite at jeg aldri ville hatt råd til det der.
–Du kan likevel ha en mening om det. –Det er sant.
Så hva syns du?
Den virker trist.
–Hva heter du? –Dave.
–Jeg heter Jessica. –Jeg vet det. Faren din sa det.
Du må ha meg unnskyldt. Jeg vil ikke få sparken på den første dagen.
–Harper er forduftet. –Hvor ble han sist sett?
–Los Angeles. –Hvordan lot du dette skje, Nixon?!
–Har han kontaktet Mrs. Davis? –Nei. Hun sørger. Hun går ikke ut.
–Carter får se innom henne igjen. –Og Harper?
Hvis han virkelig vil treffe sin gamle familie, så skaper jeg en ny.
Og holder ham unna Mrs. Davis?
Vi gjør livet hans så vanskelig at han vil angre på valget sitt.
–Sikker på at øya ligger her ute? –Det lurte jeg også på første gang.
Står ikke alle øyer her på et kart?
Ikke alle. Denne er kanskje kunstig, for alt jeg vet.
Men jeg vet at det er en vanskelig landing.
–Du tuller. –Skulle ønske det. Kort rullebane.
Å ja, fikk du passordet av Mrs. Davis?
–Hva slags passord? –Øyas flytårn ba om det.
Først da fikk vi lande. Det var vel Mr. Davis' personnummer.
–Det var ni tall. –Virker ikke det rart?
Rikfolk er ikke rare, de er eksentriske.
"Gale" er nok riktig uttrykk.
Hva gjør jeg når de ber om passordet?
–Det løser andreflygeren din. –Jeg visste at du ville si det.
–Hva vet du om denne Dave? –Har han gjort noe galt?
Jeg fant ham på Marks kontor. Det er i orden.
Han gikk seg bare vill da han så etter toalettet.
Har du sjekket at han ikke har stjålet noe?
Pappa.
–Han så på Marks maleri. –Det nifse?
–Jeg ble så sint da han kom med det. –Ja, det forstår jeg.
–Var det dyrt? –Nei.
Han fant det bare på et lite galleri i Santa Monica. Det snakket til ham.
Snakket det til ham?
Jeg så aldri på Mark som en new age–fyr.
Han kunne bare se på det... Han sa det var fordi det var så trist.
Det var en påminnelse om å være takknemlige for det vi har.
–Det høres deprimerende ut. –Dave sa det samme.
–At det gjorde ham trist? –Nei, at det var trist. Rart, hva?
Det rare er at noen faktisk ville kjøpe det.
–Et pengeskap er montert bak det. –Hva er det inni det?
Mapper og dokumenter, tror jeg. Jeg vet ikke.
–Har du ikke åpnet det siden...? –Nei. Jeg trenger en låsesmed.
–Jeg kjenner en fyr som... –Jeg tror ikke jeg er klar for det.
Greit. Jeg forstår det. Si fra når du er det.
Apropos Dave...
Bicks sa at han mistet kona for en stund siden.
Han spiller modig, men jeg merket at han har det veldig vondt.
Tårnet, dette er N–48121 som søker landingstillatelse.
Negativt, N–48121. Dette er en privat flyplass. Vennligst snu.
–Jeg sa jo det. –Gi meg radioen.
Dette er N–48121. Jeg har passordet.
–Hallo? –Svarer de ikke innen...
N–4812, hva er passordet?
5–4–6–0–0–7–3–1–1.
Negativt, N–48121. Dere får ikke tillatelse til å lande.
–Vi må snu. –Du gjør ingenting.
Jeg har et annet passord.
Dette er agent West fra FBI. Skiltnummeret mitt er 125993.
–Ja? –En FBI–agent vil lande, sir.
N–48121, dere har tillatelse til å lande.
Dette er N–48121. Vi setter i gang innflygingen.
Dette er svært uvanlig.
Ingen pasienter har forsvunnet på denne måten.
–Er han fra LA? –Det er ikke en del av jobben deres.
Kan du si noe om det tidligere livet hans?
Jeg gjentar: Ikke still sånne spørsmål.
–Er du redd han husker noe? –Han forsvant for fem timer siden.
Vi må vite hva han har gjort.
–Hva om han husker noe? –Da må du få bekreftet det.
Hvordan skal vi gjøre det? Vi har ingenting å gå ut fra.
Spill rollene som bekymret venn og kone. Spør hvordan dagen var.
–Er han farlig? –Ikke noe i bakgrunnen tyder på det.
–Men han er veldig intelligent. –Det skremmer meg ikke.
Hva dere enn gjør, så må dere ikke ta noen konfrontasjon.
Så vi skal ikke presse ham?
–Betyr det at vi skal dra til LA? –Ja.
Vi har sperret kontoene hans. Han er tom for kontanter.
Han vil bli veldig glad for å se dere to.
Hva om vi uansett ikke får svarene vi trenger?
Da vil det bli tatt forholdsregler. Lukk opp døra.
Hei.
–Hvor skal vi? –Til legen, selvsagt. Bli med.
–Hvordan går det? –Ganske bra.
Jeg beklager.
Du får bli der, så du ikke får maling på deg.
Unnskyld at jeg spør, men har du et håndkle?
–Du trenger nok en slange. –Godt poeng. Får jeg lov?
Du kan låne dusjen min.
–Nei, det kan jeg ikke gjøre. –Jeg insisterer.
Jeg henter en badekåpe. Så kan du bare vente her...
...og kle av deg her. Jeg vil ikke ha maling i hele huset.
–Greit? –Jeg gjør som du vil.
–Greit. Beklager. –Takk.
Denne veien, agent West.
Unnskyld meg. Jeg hadde en pasient. Hva kan jeg hjelpe deg med?
For to måneder siden var disse to mennene her.
Jeg har aldri sett dem.
Ikke det? De hadde et møte på rullebanen.
Da har du forklaringen der. Jeg treffer bare pasientene.
De sa at flygerne skulle fly hjem, så fikk de selv skyss hjem etter møtet.
–Det er rart. –Du aner ikke hvem de skulle treffe?
Hvis de traff noen, da.
Har tårnet logg om det ikke var noen her?
–Jeg jobber ikke der. –Du er sjefen.
Ja, men jeg er kirurg, ikke flygeleder.
–Du kan snakk med noen der. –Det skal jeg gjøre.
–Hva driver dere med her? –Plastisk kirurgi.
Vi har klienter fra eliten.
De får utført løftene og justeringene sine. Svært diskré.
Og Davis eller Carter har ikke blitt operert? Ingen løft og justeringer?
Ikke av oss, nei.
Pleier du å la folk som ikke er pasienter komme til øya?
–Og så fly dem hjem i privatflyet? –Vanligvis ikke.
Fly bruker rullebanen vår en gang i blant.
Det er én ting til jeg ikke fatter. Hvordan kom Mark Davis hjem?
–Ble han ikke med denne Carter? –Nei.
–Er du her fordi Mr. Davis er savnet? –Han er dessverre død.
Han døde i LA den samme dagen som han kom hit til øya.
Så forferdelig.
Har du snakket med flygerne? Kan han ha blitt med dem hjem?
Flygerne har ikke sett noen av de to siden de satte dem av her.
–Jeg aner ikke hva jeg skal si. –Samme her.
–Én ting til, dr. Lewis? –Ja.
–Dexter Lewis? –Ja.
–Hvordan det? –Carter nevnte navnet ditt.
–Takk for at du tok deg tid. –Ingen årsak.
–Hyggelig å treffe deg. –I like måte.
Sett meg over til tårnet. Og Simmons.
–Går det bra? –Ja da, takk.
Du bruker nok samme størrelse som...
Hva sa du?
Jeg tror at jeg har noe som du kan låne.
–Det kan jeg ikke gjøre. –Det er helt i orden.
–Skal jeg vaske buksa? –Nei, det går bra.
Det er helt i orden for meg. Jeg har ikke noe imot det.
Det kan jeg ikke la deg gjøre.
–Hvorfor ikke? –Du har allerede gjort nok.
–Takk. –Ikke noe problem.
–Herregud, pappa. –Hva er det som foregår?
Jeg må snakke med deg med en gang.
Han fikk maling på hele seg. Det er ingenting.
Ingenting at en fremmed dusjet ved siden av soverommet ditt?
Han er ingen fremmed. Han jobber her.
Først var han på kontoret, så skjer dette. Bicks får sparke ham.
–Ikke gjør dette. –Jo, det skal jeg.
Jeg skremte ham da jeg kom brått inn. Han falt ned fra stigen.
Han sølte maling på seg. Skulle han gå med maling på seg?
Du kunne latt ham spyle seg ute, ikke gitt ham Marks klær.
Han har mistet kona! Jeg vet hva han gjennomgår.
Bare fordi han har mistet kona, så betyr ikke det...
Jeg beklager dypt hvis jeg har skapt problemer, sir.
Det har du ikke. Faren min er bare litt overbeskyttende.
Det var likevel et klossete uhell, og jeg ber om unnskyldning.
Det går bra.
–Men du får gjøre rent her. –Absolutt.
–Sett i gang. –Ja, sir.
Takk for lånet av skjorta. Du skal få den ren tilbake.
Takk.
Det husker jeg ikke.
Det viser at Davis kom kvart over ti. Men ingen fly kom visst hit etterpå.
–Og så? –Hvis Mr. Davis' fly tok av...
...og Nova Vitas fly tok av to timer senere...
KL. 14.17
–...hvordan forlot da Mr. Davis øya? –Dette er ikke en storflyplass.
Loggføringen skjer for hånd, når det i det hele tatt blir gjort.
–Kanskje vi overså dem. –Hva er så greia med passordene?
Å, det. Sånn at vi kan varsle sykehuset om hvilken pasient det er.
Det får dem til å føle seg spesielle.
Er det bare derfor?
Og vi unngår at paparazziene flyr over. Sykehuset avskyr det.
Det hender at fly bruker rullebanen vår.
Det forklarer ikke at Mr. Davis ikke var om bord på noen av de to.
–Du innser vel at vi er på ei øy? –Ja, det innser jeg.
Han tok kanskje båten.
Da ville det ta dager før han kom til Los Angeles.
Noen har det ikke travelt. De følger øytiden. Som meg.
Problemet der er at Mr. Davis omkom i en bilulykke i LA senere den dagen.
Fanken. Så fælt. Men det beviser iallfall én ting.
–At Mr. Davis kom seg bort fra øya. –Bingo.
–Litt av en første arbeidsdag. –Ja, ikke den beste jeg har hatt.
Jessica så ut til å like det. Du gjorde virkelig et inntrykk.
–Hun er flott. –Ja, det er hun.
Men hun har også hatt det tungt. Vær så snill, hold deg på avstand.
Hun trenger ikke mer å tenke på nå.
–Forstått. –Bra.
Da slipper vi problemer, i motsetning til i dag. Vi ses i morgen.
–Hva sa du til ham? –Vi avrundet bare.
Hør her. Han er en fremmed. Hva krever du av meg?
–Dave. –Hva gjør dere her?
–Vi er urolige for deg. –Veldig urolige.
Vent nå. Hvordan klarte dere å finne meg?
GPS–en på bilen. En app.
–Du installerte den. Husker du det? –Nei.
–Hvorfor meldte du bilen min stjålet? –Banken anmeldte det som bedrageri.
Jeg fikk vite det i dag. Jeg har ringt flere ganger.
Fanken også. Mobilen. Jeg glemte den i...
–Hva er det du har på deg? –Jeg har jobbet.
Hvor da?
Du ser ut som du kommet rett fra byggevaresjappa. Går det bra?
Ja. Veldig bra.
Hvor bor du?
Ingen steder nå. Jeg er tom for penger.
–Hvorfor ringte du ikke? –Jeg vet ikke.
Jeg trodde ikke du ville snakke med meg etter krangelen vår.
Hvordan er det her i LA? Du ser ikke ut til å ha det bra.
–Flott. –Det ser ikke så flott ut.
Jeg gjør iallfall noe for meg selv.
Så bra. Da blir vi her. Vi vil støtte deg.
I hva du enn trenger å gjøre.
Vi har to suiter på Peninsula Hotel. Femstjerners. Kom nå.
Jeg kan ikke. Jeg må et sted. Greit? Jeg kan ikke si mer.
–Vet du hvordan dette ser ut? –Ja, det gjør jeg.
Jeg beklager.
–Gi deg. –Dave!
Hør her. Vi er urolige for deg. Du er ikke deg selv.
Hvordan pleier jeg å være, da?
Nixon fikser det. Han går ikke glipp av noe som helst.
Hva er det som foregår?
Hva er dette?
–Hvorfor tilkalte dere meg? –Sett deg ned.
Du vet hvordan vi driver her. Vi dekker alle sporene.
Derfor går firmaet så glatt.
–Så bra. Hva er da problemet? –De ringte fra øya.
Dr. Lewis fikk besøk av FBI i dag.
Han har besøkt meg også, med Jessica. Jeg har ikke sagt noe.
–Er du sikker på det? –Ja. Hvordan det?
Agenten fortalte Dexter at du sa navnet hans til Mrs. Davis.
–Hvorfor gjorde du det? –Jeg begikk en feil. Jeg vet det.
Vi begår ikke feil. Og vi etterlater ikke spor.
–Det skal ikke gjenta seg. –Vi har et stort nett av ressurser.
Og de folkene vi står til ansvar for...er ganske mektige.
Sier du det? Hva er det du driver med nå? Truer du meg?
Vi driver ikke med det heller.
Jeg sier bare at hvis vi vekker for mye oppmerksomhet,–
–så kan det føre til noe annet, og så videre og så videre.
Og som jeg sa, så vil det ikke gjenta seg.
Mrs. Davis har skapt problemer før. Det er synd hvis det gjentar seg.
Hun vil vite hvor Marks penger ble av. Hvordan kan det være min feil?
–Og nå? –Og nå?
Jeg takler det. Greit? Hun er ikke et problem.
Det håper jeg ikke.
Sa Dexter noe annet? Om denne FBI–agenten?
Han sa at det bare var du som kom tilbake med flyet den dagen.
Det sa jeg ikke til ham. Det kan han umulig vite.
Vi tar oss av det. Vær forsiktig med hvem du snakker med heretter.
Forstått.
–Kan jeg gå? Er vi ferdige? –Takk.
–Førerkort og bilforsikring. –Ja, sir.
–Hvorfor stoppet du meg? –Du byttet fil på en farlig måte.
Dette førerkortet er fra Nevada.
–Bor du ikke her? –Ikke ennå, sir.
Dette er lykkedagen din, Mr. Harper. Du får bare en advarsel.
Ifølge førerkortet bor du i Las Vegas. Jeg foreslår at du drar hjem.
–Unnskyld meg? Hva sa du? –Dra hjem, Mr. Harper!
Marina.
–Hei. Står tilbudet ved lag? –Selvsagt. Kom inn.
–Er du sulten? –Nei.
–Få dronen opp igjen. –Ja, sir.
Få ham til å sette seg. Han trenger å slappe av.
–Sett deg ned, Dave. Sett deg. –Greit.
Jeg har vært så urolig for deg.
–Jeg sa jo at jeg hadde det bra. –Men det stemmer ikke.
Spør ham om dagen hans.
–Hva gjør vi egentlig i LA? –Skaper oss et liv.
Det er her jeg vil være.
–Og drive med kroppsarbeid? –Ja.
Jeg er med på et prosjekt. Jeg føler at jeg har et formål.
Jeg vet at ulykken gjorde deg helt skrudd.
"Skrudd"?
–Er det sånn du ser på meg? –Nei, jeg...
Jeg mente bare at du allerede hadde en betydning.
–For meg. Oss. Alle. –Hvilke andre?
–Jeg vet ikke.
–Vi bor i en jævla boble! –Flott.
Du har fått en sjanse til. Du burde åpne et kontor her.
Vi har ressurser. Ansett noen folk.
Det er akkurat det jeg gjør. Treffer nye mennesker.
Du når ikke fram til meg. Jeg forstår det ikke.
Akkurat. Vi når ikke fram til hverandre.
Flott. Så fint at vi er enige.
–Du kan jo prate med Adam. –Han har ikke noe med oss å gjøre.
Det var ikke den mottakelsen jeg håpet på.
Beklager. Du vet at jeg ikke mente det sånn.
Det går bra. Du må vite at vi stiller opp for deg.
–Det vet jeg. –Du kan ikke flykte fra meg, Dave.
–Vi er familien din. –Jeg flykter ikke!
Er det mulig at jeg bare vil være litt i fred, for faen?!
–Ta det rolig. Sitt ned. Ta en drink. –Jeg kan ikke det!
Jeg føler meg fanget! Skjønner dere det?!
–Som om jeg lever i en jævla eske! –Dave. Jeg elsker deg. Greit?
Jeg prøver å hjelpe deg. Få hjelp av noen. Snakk med noen.
Ta en drink, og sitt ned.
En politibil stoppet meg i dag.
Hva?
Han truet meg. Han så på meg som om han kjente meg.
Hører du hva du selv sier? Det låter sprøtt.
Jeg er ikke sprø! Jeg er ikke det!
–Jeg ringer etter hjelp. –Jeg vil ikke snakke med noen!
Jeg snakker med dere. Dere har jo bedt meg snakke i en evighet nå!
Til helvete med dette.
–Bli her, Dave. –Du rører meg ikke.
Jeg prøver å hjelpe deg.
–Snakk med Adam. –Det er ikke hans sak.
–Jeg ventet ikke den mottakelsen. –Jeg elsker deg. Ta en drink.
Dave. Jeg gjør dette for å hjelpe deg.
Jeg har ham. Vi legger ham på sofaen.
Elskling?
–Bli her hos oss. –Dave? Går det bra? Elskling?
–Dave? –Gi ham et par minutter.
Spør hvordan dagen hans har vært.
Dette er agent West. Jeg trenger opplysninger om firmaet Nova Vita–
–og en av legene deres som heter Dexter Lewis. Stemmer.
Greit. Takk.
Dave?
–Så bra at du ble hos oss. –Gjorde jeg det?
Går det bra, kompis?
Hvordan går det med deg selv?
Let igjennom klærne hans.
Det hjelper ikke å flykte.
Hva gjør dere?
Fortell nå sannheten.
–Fortsett å presse ham. –Ja, sir.
Kan du hente litt vann?
Alt skal gå bra. Fortell oss hvor du har vært.
Drikk.
–Fant du noe? –Nei.
Sånn, ja.
Spør igjen.
Hvor skulle du? På parkeringsplassen?
Hvor skulle du?
Dave. Hvor skulle du på parkeringsplassen?
–Det har jeg jo sagt. –Du sa at du jobbet. For hvem?
Jeg jobber...
Jeg jobber for...
Fortell meg det, vær så snill. Fortell meg sannheten.
–Jeg jobber med noen karer... –Lette du etter familien din?
–Hva er det hun gjør?! –Jeg vet ikke!
Si at onkelen hans bor i Echo Park!
Gi meg alt du har på Monty Harper. Agenten drar dit.
–Hva gjør du? –Du får fokusere på dette.
–Hei. Hvordan går det? –Bra. Og med deg?
Ikke så verst.
–Takk for blomstene. –Ingen årsak.
–Hvordan går det på jobben? –Det begynner å komme seg igjen.
Det er fremdeles snålt. Det blir aldri som før igjen.
Kom inn. Vi skulle til å spise.
Jeg ville treffe dem. Noen.
Jeg vil finne familien min.
Er det derfor du er her? Du vil finne et familiemedlem?
Jeg trodde at jeg kunne klare det selv.
Monty er din fars bror.
–Bor han her i Los Angeles? –Ja. I Echo Park.
Jeg traff ham i bryllupet deres.
Jeg ville skåne deg for dette, men Monty er ikke noe godt menneske.
Han er uansett familien min.
Ja, og han ber deg alltid om penger.
–Vi har nok. –Sånn snakker ikke rike mennesker.
Du har nok fordi du bruker pengene klokt.
Jeg vil uansett treffe ham.
–Det er nok ikke så lurt. –Marina. Hør på meg.
Jeg må gjøre dette.
–Han vil bare lure deg. –Kan du være så snill...
...å gi opp den overtalingen?
Kan du vurdere å dra hjem til Las Vegas hvis vi gjør dette?
Ja. Hvis vi drar dit...
...så drar jeg tilbake.
Vi skal visst til Echo Park.
Marina.
Fant du noe på Daves kropp?
Noen spor?
Nei, det var ikke noe.
Hallo?
Jeg kommer.
Tekst: Tor Hundstad Iyuno–SDI Group