I tidligere episoder av "Nova Vita":
Det er urovekkende at Mr. Harper dro hjem til LA uten at du visste det.
Jeg håper ikke dette blir en vane, Nixon.
Du er ikke hvem de nå enn sa at du er. Du er egentlig meg.
Hvorfor skulle vi lyve?
–Ja, hvorfor? –Hva mener du?
–Jøss. –Jeg klarte ikke å holde maska.
Du skulle sett uttrykket ditt.
Klokka. Det er et passord på innsiden.
Det gir deg tilgang til alle kameraene i huset.
Vista Alarm.
–Denne er fra Mark. –Har han sendt deg en ring?
Ja. Han la den igjen hos urmakeren sin.
Gjenkjente du den kvinnen som nettopp gikk forbi?
Vent nå. Hvem er hun?
Her er adressen hennes. Jeg håper at jeg ikke sviker vennen min nå.
For en ny start.
–For barnet. –For barnet.
Carter vil være en del av livet mitt. Jeg tror han vet noe om Marks død.
–Jeg føler det bare. –Vi har ingen beviser.
–Hva om han får være i huset? –Hvorfor det?
Det er kameraer overalt. Jeg spiller ham inn. Får ham til å snakke.
Det er snakk om folk med veldig mye penger.
Dermed har de store ressurser og mye å tape.
Vær forsiktig.
–Så fælt! –Jeg vet det.
Tidenes dummeste vits.
–Fant du det du så etter? –Hvem da?
–Jeg? –Ja.
Nei, ikke ennå.
Når får vi høre om Dave Harpers neste eventyr?
Når jeg er klar. Jeg sier fra.
Han er som en ny mann. En mystisk mann.
–God morgen. CM Partners. –Hei. Kan jeg få Carter Hayes?
–Hvem kan jeg si at det er? –Dette er...
Hva driver jeg med?
–Hei, vennen min. –Hei.
Hvor lang tid tar denne oppussingen?
Jeg ville sagt "noen uker" hvis du var en av kundene mine.
–Hva om jeg var et familiemedlem? –"Noen uker, min kjære datter."
Jeg slengte inn "kjære datter" som trøst.
–Greit. –Ærlig talt...
Før vi begynner å ansette arbeidere, eller har dem offisielt ansatt,–
–og rivningen kommer i gang, så vet jeg ikke.
Men Bicks har skaffet karene, og jeg blir arbeidsleder.
Det er gaven min til deg og barnet.
Da slipper moren din unna meg en stund.
–Dere krangler vel ikke? –Vel...
–Kranglet du og Mark aldri? –Nei. Det kan jeg ikke si.
Jeg vil flytte.
–Kan vi snakke sammen? –Om hva da?
–Om å flytte til LA? –Vi bør ikke forhaste oss.
Vi må ta oss god tid til å tenke igjennom det.
Vi kan reise. Vi kan gjøre hva vi vil i livet.
–Hva som helst. –Jeg vil flytte.
Hva er så galt med det?
Jeg kan si hundre ting jeg ikke liker med Los Angeles.
–Selv om jeg er der? –Dette føles som et ultimatum.
Du får meg til å ta et valg som ikke er rettferdig.
Det gjør jeg ikke. Jeg vil bare leve livet mitt.
Jeg...jeg vet at du fremdeles sørger. Jeg hadde håpet at...
...det ville hjelpe at vi gjorde dette sammen.
Det gjør det. Takk.
Du har hatt noen vanskelige måneder.
–Jeg kan ikke fatte hvordan det er. –Akkurat. Så la meg gjøre dette.
Hva med meg, da? Jeg trodde at jeg skulle miste deg.
Dette har vært tungt for meg også.
–Vi begynner på nytt. –Det er det vi gjør her i Las Vegas.
Du har ikke gitt meg en sjanse ennå. Hva kan du gjøre i LA...
–...som du ikke kan gjøre her? –Jeg hører ikke til her.
Jeg føler meg ikke kreativ her. Jeg vet ikke hva mer jeg kan si.
Så ikke si noe mer. Dra, hvis du er nødt til det.
–Og du, da? –Jeg vet ikke. Jeg trenger mer tid.
Det kommer så plutselig.
–Vet du hvor han vil bo? –Nei, det sa han ikke.
–Betyr det at jobben min er gjort? –Ikke ennå.
Jeg har prøvd å spille den kjærlige kona. Han bryr seg ikke.
–Han er nær ved å gå fra meg. –Du er alt han kjenner.
–Det eneste båndet han har til noe. –Si det til ham. Han har rett.
–Dette stedet føles som et fengsel. –Har han sagt det?
Han brukte ikke det ordet. Men det var det han mente.
Vi lar ham savne deg. Ikke ring eller tekst ham.
–Jeg må gjøre noe. –Du gjør som du får beskjed om.
–Hva skal du gjøre? –Snakke ham fra Los Angeles.
Ja?
Mr. Harper kommer tilbake til Los Angeles.
–Sammen med kona? –Solo.
–Noen må ha kontaktet ham. –Han har ikke vært borte så lenge.
–Jeg skal gripe inn. –Bare småtterier.
Vis ham at Las Vegas er hjemmet hans nå.
Jeg må sette operatørene på det. Og Carter?
Han kan kontrollere at Mrs. Davis ikke fikk Harper til å dra hjem.
–Slutt. –Takk, Nixon.
–Dette er fint. –Å sette pappa i arbeid?
Nei, at jeg slipper unna ham.
Jeg vil også hjelpe til. Være med.
–Det gjør du. –La meg planlegge gavedrysset.
Det er nok litt for tidlig.
Det skader aldri å planlegge i god tid.
Jeg lover at jeg ikke skal gå amok. Ja vel, kanskje litt.
Ja visst. Det går vel bra.
Barnet vil komme uansett om du er klar eller ikke.
Var du redd da du var gravid med meg?
Nei. Jeg var så lykkelig. Jeg har aldri hatt det bedre.
Jeg var aldri morgenkvalm.
–Heldiggris. –De andre mødrene avskydde meg.
Jeg hadde mer energi. Mer driv.
Og du hadde den festen i magen min.
–Jeg var så glad i å være gravid. –Det skulle jeg gjerne sett.
Faren din på den andre siden... Det var han som var redd.
Han sa at han måtte jobbe hardere. At han måtte tjene mer penger.
–Det sa han til alle han traff. –Du tenkte på å forsørge oss.
Ja. Alle menn er sånn. De vil bare ikke innrømme det.
Jeg vet at det ikke var sånn du ville stifte familie.
Uten Mark. Du vil bli en fantastisk mor.
Du er så snill og kjærlig.
Og du er så sterk. Jeg vet ikke hvor du får styrken din fra.
Fra deg. Fra Gud. Og deg.
–Og du arvet utseendet mitt. –Uten tvil.
Det er sant.
–Kan jeg hjelpe deg, sir? –Hei. Ja, jeg vil ha et rom.
–Har du bestilt? –Nei.
Ja vel, la meg se. Jeg har en taksuite ledig.
Den koster 1850 om natta.
–Er den alt du har? –Jeg er redd for det.
Greit. Da tar jeg den.
Kortet ditt ble dessverre avvist.
–Umulig. Prøv igjen. –Jeg har allerede prøvd to ganger.
Jeg forstår ikke hvorfor. Prøv dette.
Jeg beklager. Det ble avvist.
Kan jeg gi deg 200 dollar nå–
–og så ta ut resten i banken?
Nei, beklager. Og det er søndag. Det hjelper ikke.
Ja visst. Hvorfor er kontoene mine sperret?
Hvor lang tid tar det?
Nei takk.
Hei der, vennen min. Vil du ha det hyggelig?
Er det noen her?
–Hei. –Lekker kjerre.
Takk.
Du bør ha forsikringsselskapet på kortnummer hvis du vil bli her.
Kan jeg få et rom over natta?
–Hele natta? –Ja.
Greit. Det blir 110.
Pluss de filmene du måtte leie.
–Jeg skal ikke se noen filmer. –Det sier de alle sammen.
Hva skal du gjøre på rommet hele natta?
Sove.
Bare ikke gjør noe altfor pervo, så jeg må male om veggene.
–Jeg avskyr sånn dritt. –Ikke vær urolig.
–Overraskelse! –Du trenger ikke kjøpe babyting.
Jeg vet det, men jeg vil nok gjøre det likevel.
Hvordan går det? Hvordan har du det?
Bra.
Jeg har vært hos legen. Jeg får vite barnets kjønn i neste uke.
Så stilig. Kan du gjette? Har du en anelse? Hva tror du at det er?
En gutt.
–Jeg tror det er en gutt. –Hva er i veien?
Er det han her? Er han for liten? Ikke gigantisk nok?
Hvor lenge har du det rommet?
Gi deg. Vi biter ikke, vennen min.
Den minner meg om da Mark var gutt.
Han hadde en stor sjiraff han bar rundt på når faren var borte.
Den fikk meg til å tenke på det.
Moren din har holdt meg litt oppdatert.
Hun sa at du ikke går ut så mye.
Det gjør ikke noe. Jeg ville bare sjekke om det er noe jeg kan gjøre.
Pappa har begynt å gjøre klar barnefløyen. Iallfall tatt målene.
Det er bra.
Jeg tenkte på noe.
Hva da?
Du sa at du og Mark dro til øya for å treffe en mann.
Du sa at han kunne hjelpe dere med å forsvinne.
–Dere hadde med dere passene. –Ja.
Det var kanskje han som stjal pengene våre.
Det tviler jeg på. Det virker ikke logisk.
Fanken også.
Jeg har funnet et firma. Nova Vita. Det betyr "Nytt liv":
Du er ikke den de sier at du er. Du er egentlig meg.
De forandrer visst håret, ansiktet, stemmen, alt.
–Fullstendig plastisk kirurgi. –Velkommen til Nova Vita.
Mark Davis måtte dø på en sånn måte at liket ble ødelagt.
Du vil forstå det hvis du graver i det.
Du husker ikke noe av dette fordi de visket ut hukommelsen din.
Det er en del av planen, så du ikke kan gå tilbake til det gamle livet.
Adjø, Mr. Harper.
–Hvem av dere fant ham? –Mark. Det var Mark som fant ham.
Kanskje han kunne få tilgang til kontoene våre. Eller passordene.
Det er vel mulig, men det virker ikke noe logisk.
Er du klar?
Dette er ikke hele fila.
–Hvor er han? –Hvem da? Den fyren?
Jeg har ingen anelse. Det var som sagt Mark som fant ham.
Da får jeg gå igjennom Marks ting og finne et nummer, eller noe.
Ja.
–Hva heter han? –Dexter.
Nei, Derek, tror jeg.
Jeg tror det var Derek. Jeg er ganske sikker på at det var Derek.
Jeg er ikke sikker. Jeg tror det var Derek.
Greit.
–La meg ta hånd om det. –Nei.
–Vær så snill. –Nei.
Jeg trenger det, for min egen skyld.
Jeg skal spørre meg for og se om jeg finner noe.
–Få deg litt søvn nå. –God natt.
Vi ses snart.
Hallo?
Hva fanken gjør du her inne?
–Hva heter han? –Dexter.
Nei, Derek. Jeg tror det. Ja.
–Hva heter han? –Dexter.
Nei, Derek, tror jeg. Ja.
–Hvordan går det med snusingen? –Jeg tror jeg har noe.
–Det var rask gjort. –Jeg kan ikke slutte å tenke på øya.
Samme her, faktisk.
Jeg spurte Carter hvem de skulle treffe.
–Herr "Falsk Identitet"? –Ja.
Han nevnte en som het Derek eller Dexter.
–Jeg tror det er Dexter. –Hvorfor det?
–Jeg tror han forsnakket seg. –Fordømt godt detektivarbeid.
–Hva tror du? –Unnskyld?
Du sa at du tenkte på øya.
Det er et sånt mysterium. Flygerne fikk ikke vite så mye.
Du burde snakke med ham.
–Jeg får jo ikke lov til å gjøre mer. –Men nå har du et navn.
Jessica? Jeg får ringe tilbake. Godt gjort.
Er det du som er Gibson?
–Hvem er du? –Agent West fra FBI.
Jeg må stille deg noen spørsmål.
–Nå? –Er det et problem?
Vi har klarsignal.
Ja, Mr. Harper er nede for telling.
Det er på tide å more oss litt.
–Hold ham litt opp. –Greit.
Er du klar? Jeg er klar.
Hei, gutt!
–Hva sa jeg om å rote på rommene? –Hva?
Jeg vil ikke gjøre rent her!
Dette var ikke noe jeg gjorde.
Horene gjorde nok det meste av det.
Hva for noe? Horene?
La henne være! Slipp!
Slutt!
Jeg liker ikke dette.
–Det er litt sent nå. –Du presset meg.
Har du noen gang blitt fortært av noe innenfra? Noe du bare måtte gjøre?
–Nei. –Bra.
Nå skal vi finne ei øy.
–Er det du som er Bicks? –Ja.
Dave Johnson.
Jeg skulle søke jobb her.
–Har du drevet med byggearbeider? –Ja, sir.
Vis meg hendene. Den andre siden.
–Det ser ikke sånn ut. –Jeg skjønner det.
Faren min hadde et firma i nord. Jeg jobbet der hver sommer.
–Hvor lenge har du vært i LA? –I noen uker.
–Hva het du, sa du? –Dave Johnson.
Som fyren i "Miami Vice"!
Jeg beklager, sir. Det vet jeg ikke noe om.
Du kan betale meg det du syns er rettferdig.
–Har du problemer med politiet? –Nei.
–Stoff, alkohol? –Nei, sir. Absolutt ikke.
–Du ser for jævlig ut. Er du sikkert? –Jeg er bare litt trøtt.
–Har vi en avtale? –Jeg skal tenke over det.
Unnskyld meg, sir. Kona gikk bort for noen uker siden.
Og sønnen min er liten.
–Greit. Jeg skal presentere deg. –Takk.
Hei, dere. Hvordan går det?
–Bare hold deg på matta. –Selvsagt.
Stopp litt.
–God morgen, sir. –Hvordan går det?
–Henter du inn nye nå? –Bare én.
–Fin klokke. –Den er en kopi, sir.
Dette er min datter Jessicas hus. Så jeg holder øye med deg.
–Du er ferdig hvis du gjør noe galt. –Jeg forstår det.
–Bra. Vær så god. –Takk.
Hva faen driver du med?
–Prøver du å lure meg? –Nei, sir. Han trenger virkelig jobb.
–Det vil ikke koste deg noe. –Ikke det?
–Nye fyr! –Ja?
Jobben er denne veien.
Er du tilbake igjen, sir?
–Skyldig. –Er Gibson mistenkt?
Det er du også.
Ta det rolig. Vi skal bare ut med Davis–flyet.
–Det er ikke på timeplanen. –Siste øyeblikk.
–Du vet hvordan de folkene er. –Jeg må logge det.
Gibson kjenner reglene våre.
–Selv for føderale myndigheter? –Jeg vil ikke miste jobben.
Bli med meg hit.
Slipp dem igjennom.
–Du lurer sikkert på hva jeg sa. –Ja.
Jeg truet med å ta en urinprøve hvis han ikke slapp oss inn.
–Hvordan vet du at han bruker stoff? –Jeg tok en sjanse.
Har du ikke hørt at stoff er en epidemi?
Man må ha to flygere på et så stort jetfly.
–Er de så vanskelige å fly? –Nei, det er en forholdsregel.
–Du skal vel ikke dø der oppe? –Jeg håper ikke det.
Hei, Todd.
Går det fremdeles like dårlig for Clippers?
Skal du opp i dag?
–Mrs. Davis ringte i siste øyeblikk. –Hvor skal dere?
Hun vil ut til den øya som vi fløy til sist.
–Hvilken øy? –Den er ikke på kartene.
Jeg håpet jeg kunne se på reiseruten fra den forrige turen.
Du vet at jeg ikke kan gjøre det for deg.
Hva med nå, da?
–Hva er så viktig med den øya? –Det kan jeg ikke si.
Topphemmelig, altså.
Nei. Jeg kan ikke si det fordi...jeg faktisk ikke vet det.
–Du er flyger hvis noen spør om det. –Mottatt.
Ga Mrs. Davis oss virkelig lov til dette?
Ellers må dette være en grov forbrytelse.
Selvsagt gjorde hun det. Pass nå bare på at du ikke styrter.
–Liker du ikke å fly? –Det er ikke det morsomste jeg vet.
Du kan sitte baki, som de fleste.
Ikke snakk om. Jeg skal holde øye med deg, så du ikke besvimer.
Tårnet, dette er N–48121 som ønsker tillatelse til å ta av.
Dere har tillatelse til å ta av. Ha en god tur.
Pass på å teipe det helt inn i hjørnet.
–Kan jeg låne toalettet, sjef? –Vi har et utenfor.
–Utenfor? –Er det noe galt med det?
Nei, slett ikke.
Jeg er snart tilbake. Takk.
–Hvor lenge har bilen hans stått der? –I fem timer.
–Og mobilen hans? –Den ligger i bilen.
Greit. Før eller senere må han komme tilbake.
–Hold øye med bilen. –Forstått.
Du er så vakker.
Hun vil avbryte det hele. Hun er veldig oppskaket.
–Hva? Hvor er hun? –Ovenpå.
Du får ikke se bruden. Det bringer ulykke.
Jessica skal til å bli kona mi.
Vi må løse problemer sammen resten av livet.
Hvordan kan jeg hjelpe henne senere hvis det ikke går nå?
Jeg lover at jeg ikke skal se på kjolen hennes.
Og jeg lover å ta hånd om henne.
Ja?
Herregud, hva gjør du?
Du skal ikke se meg. Du bør ikke det.
Alicia sier at du vil avlyse alt.
Hun skulle ikke si noe.
Det blir jo ganske tydelig hvis bare én av oss står ved alteret.
Jeg elsker deg, men jeg...
Jeg vet ikke hva jeg skal tenke nå. Jeg er redd.
Jeg vet det. Men du har misforstått det helt, Jess.
Det er jeg som skal føle press.
–Hva mener du? –Jeg mener...
Jeg har noe å tilstå.
Hva er det du ikke har fortalt meg?
Alt hele denne greia skremmer vettet av meg også.
Når vi står der framme, kommer alle til å se på meg–
–og tenke det samme.
–Hva da? –"Hun er så vakker."
"Se hvor vakker hun er i den kjolen. Hun er perfekt."
"Og han..."
"Han er grei nok."
Ja.
Og jeg vil lure på hvordan jeg kunne være så heldig.
"Hvordan fikk jeg deg til å si ja?"
Jeg elsker deg.
Og jeg elsker deg.
Jessica. Kona di. Kona mi.
Hun var mitt livs kjærlighet.
Vi gikk igjennom mye sammen. Hun var ryggraden i livet mitt.
Jeg husker bryllupsdagen vår. Den lykkeligste dagen i livet mitt.
Jeg ikke bare fant henne. Jeg ikke bare giftet meg. Livet fikk mening.
Hun var den som stilte opp hvis verden vendte seg mot meg.
Når verden vendte seg mot meg.
Jeg kunne levd et lykkelig liv med henne.
Nei, dette funker ikke.
Kom igjen. Nå må du huske.
Det er et pengeskap bak maleriet.
Hva gjør du her inne?
Tekst: Tor Hundstad www.sdimedia.com