En jättematch i ligan ikväll.
Michigan försöker vinna Big Ten, och några matcher återstår.
Minnesota här i Ladan, som de tar mycket bokstavligt.
Man har varje kväll chansen att förstärka ett ögonblick.
Skapar läge för Livers.
Den emotionella utmaningen.
Murphy.
De stora ögonblicken.
En till!
Han har skottläge och sätter den, och time-out för Minnesota.
EN DAG PÅ DISNEY
Om man hade sagt åt Jason Benetti som 13 åring,
då han såg SportsCenter varje morgon
innan han gick till skolan,
att han skulle jobba åt ESPN, hade han sagt: "Omöjligt."
Direktkommentator
Ni tittar på Big Ten på ESPN.
Jag tillbringade mycket tid på spelarbussar för Minor League Baseball.
Samtidigt bevakade jag basket i en liten skola
i High Point, North Carolina, som hette High Point University.
De lät mig vara så kreativ som jag ville.
Jag gjorde misstag, och rättade till dem.
Det var i princip fokuserad träning.
Det första jag gör matchdagen är
att prata med spelare och coacher på uppvärmningen.
Huvudcoach
Sista matchen var han orörlig.
-Svanskotan? -Just det.
Men han har tränat de senaste två matcherna.
Förberedelserna handlar alltid om
att läsa spelarstatistik, lokala tidningsartiklar, se matcher.
Jag har långa listor som jag trycker ut på stora pappersark.
Där finns noteringar om varje spelare.
Jag färggraderar dem ifråga om form och poäng per match.
Man känner jämt att man kan ha ännu mer.
Typ, om man aldrig ville stänga av, kunde man aldrig göra det.
-Kul att se er. -Tack detsamma.
-Tack, Richard. -Kul att ses.
-Vi ses nästa torsdag på Northwestern. -Jaså?
-Ja. -Vi kommer. Bra.
Åh, nej.
Jag kom in i det här, för jag var en radiokille, och man kan dölja sig.
Om man växer upp med ett handikapp pratar folk.
På ESPN, om jag bevakar en match tittar folk på.
Om de säger nåt om mig
är det för att de såg nåt som var annorlunda.
Såja.
Inte kan jag bli arg för det.
Det är fråga om hur man ser världen.
Ibland är det frustrerande, men det behöver inte vara det.
Jag går lite lustigt.
Jag kan snava över nåt.
Det är en chans för mig att öva på min gångstil som John Cleese.
Vad vill ni? Låt mig vara i fred.
Och att sakna humor är en sjukdom.
Avslitet främre korsband.
-Säg bara ACL. -Avslitet ACL. Okej, förlåt.
Jag använder humor som redskap,
för många ser de här matcherna efter en jobbig arbetsdag.
Om jag kan få dem att le några gånger, är det värt besväret.
Om det är nåt som är viktigt för sportbevakning hos Disney,
så är det att generera leenden.
Det jag har fått veta om Jason...
Collegebasket-analytiker
...är att allt jag säger utanför sändning kommer fram i sändning.
-...i NBA. -Du bad mig ju
att hålla tyst om det.
Ja, efter incidenten med Rudy Gay i Lincoln.
Det är lustigt.
Jag berättade om hur jag markerade Rudy Gay
i en match i Target Center en bit härifrån.
Det är klart att jag pratar om det.
Jag gjorde ett bra jobb. Jag är 2,07, inte muskulös och långsam.
Jag vill prata om sånt. Jag vill ha kul.
Och i sändning säger han: "Vad skulle Rudy Gay säga om det?
Du säger att du neutraliserade honom."
Han säger: "Vad snackar du om?", med en sån där Robbie Hummel-röst.
"Hej, läget?"
Han har nyligen sagt: "Jag kan inte berätta nåt för dig."
Jag tror inte att han menar det, men kanske.
Det gör det roligt. Du vet,
det gör sändningen personlig, och man måste vara på sin vakt.
Det vore hemskt om du skulle skada knäet när du filmar det här.
Dunka bollen när ingen är med?
-Matchtiden rinner ut. -Bra.
Verkligen. Det räknas, säger domaren.
Men Minnesota förlorar sin tionde match för säsongen.
Det blir verkligen kamp ända till mållinjen i Big Ten.
Robbie Hummel och Jason Benetti här. Hela teamet. Michigan vinner. Bra gjort.
Tack ska ni ha. Bra jobbat. Vi ses nästa torsdag.
-Vi ses på torsdag? -Ja.
-Bra sändning. -Bra jobbat.
-Vi ses snart. -Ja.
Den svåraste delen av dagen är att inse att,
särskilt när jag jobbar med nån jag stortrivs med,
som Robbie Hummel, att vi inte ses på en hel vecka.
Det här jobbet är kul hela tiden.
Det är berikande. Det ger mig tankemässiga utmaningar.
Och att veta hur taggade fansen blir av det spelarna gör,
är fantastiskt att se och vara en del av,
djupet i mänskliga känslor.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson