Mitt jobb är att ge karaktärer liv.
Och jag är perfektionist.
För att en karaktär ska bli trovärdig, räknas varje detalj.
Det här audio-animatroniska huvudet ni ser
har en massa små mekanismer som får ansiktet att röra sig och skapa uttryck.
Alla vi människor har unika saker som vi gör som definierar
att vi lever och att vi har en personlighet.
Vi har förstås ögonen och ögonbrynen
som låter oss uttrycka sorgsenhet, glädje, tankfullhet.
Om man kan få en animatron att se tänkande ut
och folk tror att karaktären man skapat har tankar,
det är då livet framträder.
EN DAG PÅ DISNEY
Jag heter Alfredo Ayala.
Jag jobbar på Walt Disney Imagineering,
som chef för forskning & utveckling.
På vår avdelning vill vi använda den senaste tekniken
och lära oss om den,
hur den kan hjälpa oss berätta historier i olika medier och på olika sätt.
När vi behövde ett antal naturtrogna figurer
för vårt mest ambitiösa projekt, Disneyland,
skapade vi ett nytt slags animation, så nytt att det behövdes ett nytt namn.
Audio-animatronik?
Just det, audio-animatronik.
Audio-animatroniska robotar utvecklades snabbt.
Det började när Walt presenterade Lincoln på Världsutställningen 1964.
Folk blev förbluffade, för de kände honom bara genom böcker.
Vi har gått från att figuren bara uppträder
till att låta audio-animatroner vara medvetna och reagera
och gensvara mot våra besökare.
Jag har jobbat hos Disney i 25 år.
Genom min karriär har jag jobbat på några väldigt roliga saker
inom materialvetenskap och robotik.
Jag ser på karaktärens rörelse.
Jag fokuserar på hur den uttrycker orden, och sången den framför.
Kläderna måste vara rätt, håret måste vara rätt,
hudens struktur måste vara rätt.
För mig är det nyckeln till att ge liv åt nånting.
Om vi märker att det inte fungerar riktigt
korrigerar vi det och jobbar på det tills vi får till det.
Det här är Destini.
-...se in i framtiden, min vän? -Ja.
Destini-projektet var väldigt roligt.
Frågan vi ställde oss var:
"Vad händer när karaktären reagerar och svarar våra besökare?"
Jag ska visa dig vad jag ser.
Det här tog robotiken till en ny nivå.
Vi började lägga in artificiell intelligens i våra robotar.
När folk kommer och de säger:
"Hur fick du en sån ljus framtid?",
vem ska du tacka? Nå?
-Destini. -Ja! Destini!
Det var väldigt lärorikt för oss,
för vi måste skapa en animation som gav liv åt fordonet.
Vi kunde använda traditionell animationsmjukvara
för att programmera själva fordonen.
Na'vi Shaman var en utmaning för oss. Hon måste vara uttrycksfull.
Så vi utvecklade en ny typ av hudmaterial
som gav oss flexibilitet i huden
som fick henne att se levande ut.
Det här är ett experimentellt material som vi skapade för munnen och hakan,
för att bättre förstå hur läpparna rör sig och hur...
Det ska uttrycka varje ord hon säger när hon sjunger i attraktionen.
Vi vill säga till våra besökare
att den här karaktären inte bara är en robot
utan har en själ, och delar den själen med en.
Och då måste hon ha flytande rörelser.
Så istället för att använda vanliga hydrauliska lösningar
för rörlig mekanik,
började vi använda elmotorer för att skapa jämna rörelser.
Folk som såg henne trodde att hon var levande.
Som perfektionist är det alltid svårt att släppa taget.
Man vill uppnå samma perfektion som ens vision var,
men till slut måste man säga stopp,
och det är det svåraste, för det är som att lämna sitt barn.
I tvärsnittet av konst och vetenskap
måste Imagineers vara i båda världarna.
Som Imagineer och vetenskapsman
vill man ta det konstnärliga och kunna framställa det
i den mekaniska och elektroniska världen,
och se till att det ser ut som en målning som rör sig.
För mig är Imagineering att ställa frågan: "Tänk om?"
Att se på nånting och säga: "Tänk om?" Och sen förverkliga det.
Det är vad vi gör, helt enkelt.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson