Jobben min er å gi karakterer liv.
Jeg er en perfeksjonist.
For å gjøre en karakter troverdig, er alle detaljer viktige.
Audio-animatronikk-hodet du ser på her
har alle disse små mekanismene for å bevege ansiktet og skape uttrykk.
Som mennesker har vi unike ting vi gjør som definerer
at vi er i live og har en personlighet.
Vi har øynene, øyebrynene,
som lar oss uttrykke tristhet, glede, tenking.
Hvis du kan få en animatronikk til å se ut som den tenker,
og folk tror at karakteren du utviklet tenker,
da oppstår liv.
EN DAG HOS DISNEY
Jeg heter Alfredo Ayala.
Jeg jobber med forskning og utvikling
som sjef.
I forskning og utvikling vil vi bruke den siste teknologien,
lære om den...
Sjef, FoU
...og se hvordan den kan hjelpe med historier i nye medier.
Da vi trengte en besetning av livaktige figurer
til vårt mest ambisiøse prosjekt, Disneyland,
skapte vi en ny type animasjon, så ny at vi måtte finne på et nytt navn til den.
Audio-animatronikk?
Riktig, audio-animatronikk.
Audio-animatronisk robotikk utviklet seg i store steg.
Det går tilbake til da Walt introduserte Lincoln under verdensutstillingen i 1964.
Det forbløffet folk, for folk kjente bare Lincoln fra bøker.
Vi har gått fra å levere forestillinger
til å la robotene være oppmerksomme, svare
og reagere på gjestene våre.
Jeg har jobbet i selskapet i 25 år.
I løpet av karrieren min har jeg jobbet med utrolig morsomme ting
innen materialkunnskap og robotikk.
Jeg ser på karakterens bevegelser.
Jeg fokuserer på hvordan den snakker, på lydene eller sangene dens.
Kostymet må være riktig, håret må være riktig,
hudens struktur må være riktig.
For meg er det nøkkelen til å gjøre noe levende.
Hvis vi finner ut at roboten ikke gjør det,
retter vi det opp og jobber med det til det er riktig.
Dette er Destini.
-Inn i fremtiden, min venn? -Ja.
Destini-prosjektet var veldig moro.
Spørsmålene vi stilte oss var:
"Hva skjer når karakterene reagerer på gjestene våre?"
La meg vise hva jeg ser.
Dette tok robotikk til et nytt nivå.
Vi begynte å bruke kunstig intelligens i robotene.
Når folk kommer opp og sier:
"Hvor fikk du en så lysende fremtid?"
Hvem skal du takke?
-Destini. -Ja! Destini!
Luigi's Rollickin' Roadsters.
Vi lærte mye av det,
for vi måtte skape en animasjon som ga liv til kjøretøyet.
Vi klarte å bruke tradisjonell animasjonsprogramvare
for å programmere kjøretøyene.
Na'vi Shaman var en utfordring for oss. Hun måtte være uttrykksfull.
Så vi måtte utvikle en ny type hudmateriale,
som ga oss fleksibiliteten i huden
som gjør at hun ser levende ut.
Dette er faktisk en eksperimentell struktur vi lagde for hennes nedre ansikt
for å forstå hvordan leppene bevegde seg og hvordan...
Den skal annonsere alle ordene hun sier når hun synger i attraksjonen.
Vi ville fortelle gjestene våre
at denne karakteren ikke bare er en robot,
men at den også har en sjel, og den deler den sjelen med deg.
For å få til det måtte hun ha flytende bevegelser.
Så istedenfor å bruke våre tradisjonelle væskemetoder
med bevegelige mekaniske systemer,
brukte vi elektriske motorer for å gi myke bevegelser.
Og folk som så henne, trodde hun var i live.
Som perfeksjonist er det alltid vanskelig å gi slipp.
Du vil gjøre det perfekt til visjonen din,
og på et tidspunkt må du stoppe,
og det er det vanskeligste, for det er som å gi slipp på babyen din.
I skjæringspunktet mellom kunst og vitenskap
må imagineer-folkene befinne seg i begge verdener.
Som imagineer-person og forsker,
vil du ta det kunstneriske og kunne representere det
i den mekaniske verdenen, i den elektroniske verdenen,
og sørge for at det ser ut som du ser på et maleri i bevegelse.
Imagineering for meg er å stille spørsmålet: "Hva om?"
Å se på noe og si: "Hva om?" Og så gjøre det til virkelighet.
Det er hva vi gjør, i et nøtteskall.
Tekst: Knut Normann