Hver dag tar jeg til høyre, den lange veien til kontoret.
Jeg går forbi de gamle tegningene de har...
...for å komme inn i tingene
jeg tror de kunstnerne var opptatt av.
Du ser på disse 70 år gamle tegningene,
og selv om teknologien har endret seg gjennom årenes løp
er kjerneprinsippene ved karakterene og følelsene som startet med...
...Snøhvit, er fortsatt levende i dag.
EN DAG HOS DISNEY
Jeg er Marc Smith, historiesjef hos Disney Animation.
Jeg har vært hos Disney i 29 år. Den eneste jobben jeg har hatt.
Jeg har nok blitt så lenge fordi det ikke er mangel på utfordringer.
Alle filmer har sine vanskeligheter.
Jeg var heldig å få jobbe med To På Rømmen og den første Frost.
Big Hero 6, Zootropolis,
og de siste 3,5 årene har det vært Frost 2.
Vi er frontlinjen for det visuelle,
inkludert iscenesetting, skuespill, karakterer, kinematografi.
Vi går over til redigering, hvordan klippene går sammen.
Men jeg tror at hovedjobben til en historieartist
er å etablere følelsesmessig det som skjer med karakteren.
En av tingene jeg gjør er å gå tilbake til kontoret, lukke døren min
og isolere meg fra verdens travelhet,
og så bare sitte med sekvensen.
Noen notater kom tilbake fra klipperne om at når Anna ser Løytnant Mattias,
gjenkjenner hun ham.
Så hun gjør en liten innrammingsting med hendene.
Den utfordrende delen,
den viktige delen, er å kunne fordype deg
i disse karakterene og i øyeblikket,
og å kunne føle at tegningen er levende og tenkende,
og noen scener er vanskeligere enn andre.
Triste scener eller sanger der karakterene er følelsesmessig opprørt,
de kan kreve mye av deg, for du må føle det selv
for å kunne gjøre det troverdig i tegningen.
Men dette er litt mer zentid,
der du kan gå deg vill i disse karakterenes verden.
Se, han ser på henne som hun er gal.
Det er det lille, nye øyeblikket regissørene ba om.
"Jeg kan komme på noe. Sven, hold oss stødig, greit?"
Noe annet vi gjør i prosessen er å møte dreiebokartistene våre
og gir dem scener som skal presenteres for regissørene.
Så i dag tidlig møtte vi Sylvia Lee, en av dreiebokartistene.
Dreiebokartist
Hun fikk en av de siste scenene i Frost 2.
Vi leste gjennom manussidene Jen Lee hadde skrevet.
"Utendørs. Bak vognen. Olaf sover under et isteppe.
Elsa sover under morens skjerf. Anna klatrer foran til Kristoff.
De sover. Anna? Anna?"
Historiesjef, Frost 2
"Husker du da jeg sa du må være gal som vil gifte deg med en du nettopp traff?"
"Du sa ikke at jeg var gal. Synes du det?"
Vi snakket litt om hvordan det skulle se ut.
Når hun sier: "Så hva vil du gjøre?" Hva mener hun med det?
Vil hun kysse ham eller...
Han tenker at han skal fri til henne.
Hun tenker: "Han skal lene seg over og kysse meg."
Magien i animasjon er at vi kun kan se på tegninger,
eller datastillbilder som kjører med en frekvens på 24 bilder per sekund,
og tenke at dette er levende, pustende karakterer.
Det er magisk, det drar deg inn, og det er målet.
Du får folk til å føle, det er derfor vi går på kino.
"Du sa ikke at jeg var gal. Synes du det?"
Det er bare...
Det fantastiske ved å være i historieavdelingen
er at du er med i første trinn, og så får se
det gå gjennom de andre avdelingene, og du ser alt løfte seg.
Iblant drar jeg til parken, Disneyland.
Alle guttene og jentene stiller seg i kø for å møte Anna og Elsa.
Du ser på dem, de er kledd i antrekkene.
De er kledd ut som små Annaer og Elsaer.
Det treffer meg hver gang.
Og jeg ser på barna og hvor mye det betyr for dem,
hvor mye inspirasjon det kan gi den fremtidige generasjonen.
Å være med på å skape det,
å vite at du skal få arbeid ut i verden,
og millioner, om ikke milliarder over tid, vil se det.
Som kunstner, hvordan kan det bli bedre?
Tekst: Knut Normann