Madrid, Spania
Starten på hvert show gir meg en ulik følelse, en ulik energi.
"Rafiki" Løvenes konge
-Tester, tester. -Alt bra.
Første opprop betyr mye,
for folk i publikum roper.
Men idet du setter i gang er det totalt silencio. Og så, pang.
Jeg har deres øyne på meg.
EN DAG HOS DISNEY
Jeg får fortsatt frysninger av å synge.
Spesielt den første sangen.
Jeg blir bare ikke lei av den første sangen, "I en sirkel av liv".
Jeg ser på individer i publikum.
Og båndet jeg føler med deres øyne, spesielt når de gråter...
Jeg bare...
"Jeg føler deg."
Jeg er stolt. Det er en spesiell rolle.
Jeg føler meg beæret over tilliten.
Sør-Afrika
Jeg vokste faktisk opp i Sør-Afrika.
Jeg tror jeg var rundt fem. Jeg komponerte en sang.
Så mye elsket jeg å synge.
Og ni år gammel, tenkte jeg: "Jeg tror jeg elsker å synge."
For jeg begynte å kopiere vennen min som sang bedre enn meg da.
Hun kan synge, og jeg kan prøve å synge også. Jeg skal konkurrere.
Jeg sang og sang til jeg ble bedre enn henne.
Min første prøvesynging var ikke bra.
På det tidspunktet fullførte jeg min første musikal i Sør-Afrika.
Det var en lang kø, og jeg spurte folk hva de sto i kø for.
"Prøvesynging for Løvenes konge." Jeg spurte: "Hva er det?"
Jeg gikk til filmbutikken og kjøpte DVD-en.
Jeg tenkte: "Vil jeg i så fall bli en tegneseriefigur?"
Jeg har stunder hvor jeg faktisk mediterer.
Jeg lukker øynene mine.
-Klargjør sinnet. -Du vet?
Jeg er glad og takknemlig for å ha vært med.
¡Soy listo!
Å være med i dette showet hver dag lærer meg å bli en bedre person.
Alle sangene er spesielle for meg.
De forteller en bestemt historie.
Og jeg har et bånd til sangen "I en sirkel av liv".
I en sirkel av liv.
"Jøss, vi er så sammenvevde i verden".
Vi trenger hverandre.
Det er bare for mye. Det er dypt.
Jeg knytter meg til den som da jeg kom til denne verdenen.
Hvordan familien min var lykkelig.
Og dramaene og problemene vi har gjennomgått.
Foreldrene mine er ikke i live.
Jeg føler fortsatt de er med meg når jeg synger sangen.
For virkelig, når jeg snakker til Mofasa,
snakker jeg ikke til Mofasa, men foreldrene mine.
Derfor er jeg takknemlig for å være med,
for jeg har endret så manges liv.
Du vet at folk kanskje kommer hit og er triste.
Når vi opptrer, drar de herfra glade.
Det er en utrolig reaksjon. Jeg føler at vi gir dem en gave.
Det får meg til å føle meg velsignet.
Tekst: Knut Normann