Madrid, Spanien
Hver forestilling har en særlig vibe, en særlig energi.
-Tester, tester. -Alt vel.
Første opråb betyder meget,
for man kan høre publikum skrige.
Samme øjeblik, opråbet begynder, så er det total silencio. Og så bom.
Deres øjne hviler på mig.
EN DAG HOS DISNEY
Jeg får stadig gåsehud, når jeg synger.
Specielt den første sang.
Jeg kan ikke komme mig over den første sang, "En verden af liv."
Jeg kan se individer blandt publikum.
Og forbindelsen, jeg føler med deres øjne, er endnu bedre, når de græder.
Jeg er sådan...
"Jeg forstår dig."
Jeg er virkelig stolt. Det er en meget særlig rolle.
Jeg er beæret over, at de stoler på mig.
Jeg voksede op i Sydafrika.
Jeg var omkring fem. Jeg skrev en sang.
Så meget elskede jeg at synge.
Og så, som ni-årig, tænker jeg: "Jeg elsker at synge."
Jeg endte med at efterligne min ven, som sang bedre end mig dengang.
Hun kan synge, så kan jeg også. Nu går konkurrencen i gang.
Jeg sang og sang, indtil jeg var bedst.
Min første audition gik ikke godt.
På daværende tidspunkt havde jeg lige afsluttet min første musical i Sydafrika.
Der var en lang kø, og jeg spurgte, "Hvad er den her kø til?"
"Auditions til Løvernes Konge." Jeg tænker: "Hvad er det?"
Jeg tog forbi filmbutikken og købe mig DVD'en.
Jeg tænkte: "Hvis jeg synger den, bliver jeg så en tegneseriefigur?"
Jeg har øjeblikke, hvor jeg mediterer.
Jeg lukker øjnene.
-Rydder sindet. -Du ved?
Jeg er glad og taknemmelig for at have taget del i rejsen.
¡Soy listo!
At være med i forestillingen lærer mig hver dag at være et bedre menneske.
Alle sangene er noget særligt for mig.
De fortæller en vis historie.
Og... "En verden af liv," den er jeg bare forbundet til.
En verden af liv
Jeg tænker: "Wauw, vi er så forbundne her på Jorden."
Vi har brug for hinanden.
Det er for meget. Det er dybt.
Jeg forbinder det med, da jeg blev født.
Hvor glad min familie var.
Og de dramaer og problemer, vi har været igennem.
Mine forældre er her ikke længere.
Jeg føler altid, de stadig er hos mig, når jeg synger sangen.
For når jeg taler med Mufasa,
taler jeg ikke med Mufasa. Jeg taler med mine forældre.
Derfor er jeg taknemmelig for at være en del af rejsen,
fordi jeg har ændret så mange menneskers liv.
At vide, at der er folk, der kan komme herind i trist humør.
Når vi optræder, så går de glade herfra.
Det er en fantastisk reaktion. Jeg føler, vi giver dem en gave.
Det får mig til at føle mig velsignet.
Tekster af: Jonas Kloch