Alle i teamet innser nok
at denne sendingen er som en levende organisme.
Hver dag jeg kommer hit,
vet jeg at der vi begynner dagen
ikke er der vi ender 18.30 på kvelden.
1,5 minutter.
Og i denne tiden i landet er ansvaret mitt å være stødig...
-Ti. -...og rolig.
Fem.
Sånn.
God kveld, godt å ha dere med på en travel fredag kveld.
EN DAG HOS DISNEY
60 minutter igjen
Fra øyeblikket folk står opp,
er det så mye støy at ved slutten av dagen...
Nyhetsanker
...hvis folk ser en halvtimes nyhetssending,
er det vår jobb å bryte gjennom støyen
og hjelpe dem med å navigere seg gjennom det som betyr noe.
Jobben min er ikke å blande meg inn.
Den er å gi dem det.
Og bruker vi noe av
-øvingen på sykehuset... -De tingene.
Som barn
lekte jeg ute med de andre barna,
og jeg gikk når det var nyheter.
Jeg gikk inn og så Peter Jennings.
Det ble mitt eget lille ritual.
Jeg var en nerd da.
Jeg er fortsatt nerd. Det endte bra, håper jeg.
Men det var noe jeg ville gjøre fra veldig tidlig av.
Jeg tror ikke jeg kunne uttrykke det da.
Jeg ville komme utenfor verdenen min,
og for et barn betydde det bare ut av lokalsamfunnet.
Jeg skrev til den lokale nyhetskanalen da jeg var 13,
ble praktikant da jeg var 14,
jeg bar kamerautstyr under opptakene.
Og jeg var glad, jeg syntes at jeg så verden.
Jeg dro bare til tordenvær i nabodistriktet
eller New York State Fair,
og å ha denne rollen mange år senere er en ære.
Stundene når du faktisk drar ut i felten
gir deg ikke bare perspektiv som journalist,
men de gir meg energi til å gjøre det jeg gjør hver kveld.
Jeg elsker denne delen av det, men jeg er egentlig reporter.
Og jo mer jeg kommer ut, jo gladere blir jeg.
Og å ta med folk på den reisen
er en grunn til at vi får et bånd om kvelden.
Vår første rapport er fra ABCs David Muir.
David Muir nær frontlinjen.
ABCs David Muir leder sendingen vår igjen i kveld.
Tror dere Iran og USA vil komme overens?
Du hører skyting bak veggen
idet de prøver å fjerne ekstremistene...
Et av mine tidligste oppdrag for ABC News var under orkanen Katrina.
Som dere ser har vi vann til nesten over livet...
Jeg vil aldri glemme orkanen og etter at dikene kollapset,
og folk ble bedt om å dra til konferansesenteret
fordi det var der mat, medisin og hjelp fantes.
De lyttet og dro dit, men det var ingen hjelp.
Jeg husker at jeg satt i bilen
og at vi kjørte forbi familier utenfor konferansesenteret.
De ropte: "Vi trenger hjelp!"
Og jeg husker at jeg ville skli ned i setet,
for jeg følte at jeg invaderte lidelsen deres.
Men det var et vendepunkt for meg som reporter,
for jeg skjønte også at vi ga dem en stemme.
Jeg vil ikke dø sånn.
Denne kvinnen sier...
Og det er rollen din i den stunden.
Og vi så alle hjelpen som etter hvert kom.
Og jeg er sikker når jeg ser tilbake at det var det arbeidet,
fra så mange av oss som rapporterte om Katrina,
som sendte ut tydelige signaler om at folk led.
Hun tar cellegiftbehandling.
20 minutter igjen
På slutten av dagen, før nyhetene,
ser du meg si de siste ordene.
I kveld har hun en beskjed til sykehuset.
Jeg er sikker på at tross alt vi må håndtere,
kan vi finne en måte å vise at vi alle er sammen om dette...
Det er det vi gjør sist.
I America Strong, Made in America og Person of the Week,
som jeg så på, som Peter lagde for årevis siden,
og jeg er stolt av det.
Og jeg vet at teamet er det når de lager sendingen.
På slutten må vi sørge for å skape det båndet.
Gi meg en klem!
-Det ser bra ut. -Takk!
Jeg er nok fortsatt barnet som drømte om dette
hver kveld jeg kommer hit.
Og jeg husker første kvelden jeg sa "god kveld".
Hjerteslagene var høyere enn ordene.
Vi må gå til arkivet for å se hva jeg sa.
De siste minuttene før jeg går på,
når jeg styrter fra nyhetsredaksjonen og opp trappene...
4 minutter til sending
...vet jeg at Peter gikk opp der, og Charlie og Diane,
og jeg forstår det.
Nå er det ikke bare vårt ansvar å presentere nyhetene om kvelden,
men også å forberede neste generasjon,
for en annen vil sitte i denne stolen
som drømmer om det nå.
Sørge for at når de kommer...
Tre.
...er ansvaret, privilegiet,
æren som følger med, fremdeles intakt.
Sånn.
God kveld,
vi skal straks se på hovedsakene,
men det var nok en stor nyhet.
Tekst: Knut Normann