Hollywood, Kalifornien
Folk kommer fram och säger:
"Tröttnar du aldrig på att spela Disney-musik?"
Svaret är: "Nej."
Jag är överlycklig över att få utöva varje del av min musikaliska passion.
Jag får göra det med kärlek och skänka bort musiken vid varje föreställning.
EN DAG PÅ DISNEY
Min passion för musik var medfödd.
Mamma var sångerska. Pappa var läkare och älskade att spela piano,
så jag växte upp i ett hus fullt av musik.
Vi bodde i mellanvästern, så jag gick i kyrkan varje söndag
och där hörde jag en stor piporgel för första gången.
Det var kärlek direkt.
Så jag började spela orgel,
och det var som om nåt öppnade sig.
Jag visste vad jag blivit född till och vad mitt öde var.
Att spela den mäktiga Wurlitzer-orgeln.
El Capitan är ett forum
för en underhållningsform
man inte kan höra nån annanstans i världen.
Orgeln används som förunderhållning
medan gästerna kommer in i biografen.
Det roliga med att se en biograforganist är inte bara ljudet,
utan att se en människa spela på detta gigantiska instrument.
Disney förnyar sig själv,
och det är en sak jag älskar med det här bolaget.
Man hittar alltid ett sätt att ta nåt gammalt
och göra om det så att det blir nåt nytt.
Vår publik, alltifrån barn till gamla,
älskar den här Wurlitzern
och den är en viktig del av våra föreställningar,
precis lika mycket som filmerna och alla våra specialevent.
Jag var en typisk Disney-unge.
Min fixering vid Disney
började egentligen med Walts program på söndagskvällarna,
och det var veckans höjdpunkt för mig.
När Tingeling flög fram över tv-rutan och fyrverkerierna började,
fanns alltid en tanke längst in i mitt medvetande
att jag en dag skulle skapa musik för The Walt Disney Company.
Klarade det.
Välkomna till den här skattkistan
som är själva grunden för en Wurlitzer-orgel.
Och det där ljudet ni hör är
hur en livs levande piporgel låter.
Biograforgelns begynnelse
kläcktes av en excentrisk engelsman som hette Robert Hope-Jones.
Följ med mig uppför trappan.
Han fick den lysande idén att separera konsolen
från piporna och orgelns mekanismer.
Jag väljer en klockspelstangent,
spelar tangenten och...
...klockspelet låter, 30 meter längre bort.
Är det svårt att ta sig ut?
Dubbelt så svårt som att ta sig in.
Vi har orkestrala saker som stråkar.
Mässingstrumpeter.
Fotpedalerna är en jättestor klaviatur som man kan spela med fötterna.
Man kan faktiskt kontrollera volymen,
vilket skänker känsla åt musiken.
Biograforgelns främsta kännetecken
var det här förtrollande och inneslutande balladljudet.
Och det låter så här.
Det är båda hjärnhalvorna.
Det involverar hela kroppen, och medan vi spelar
måste vi tänka flera takter framåt för att förbereda nya orgelstämmor,
fraseringar och allt annat.
Ett tag var det inne
att ta ett sånt här instrument
och bygga en jättestor pizzeria runt det.
Så i 18 år spelade jag biograforgel
på pizzerior över hela USA,
men jag ställde mig frågan:
"Vill jag vakna och vara 50 år gammal och fortfarande spela på pizzerior?"
Och svaret var: "Nej."
The Disney Company sökte efter en Wurlitzer-orgel
till El Capitan Theatre.
Så jag flög över till Los Angeles och sa:
"Jag älskar Disney och såna här gamla piporglar,
och jag vill göra allt för att hjälpa er.
Säg vad jag kan göra."
Tre eller fyra år senare ringde de upp mig.
"Orgeln är nästan färdig. Vill du komma och jobba hos oss?"
Biografen var den enda i sitt slag
och jag fick tillföra min passion,
inte bara för biograforglar utan även för Disneys musik.
Den stunden och de följande 20 åren jag har suttit vid den här konsolen
har överträffat mina vildaste förhoppningar för min karriär.
Passionen och musiken driver mig fortfarande.
Jag får vara min egen kostymdesigner,
och jag älskar att låta kläderna återspegla filmerna vi spelar upp.
Skönheten och odjuret, samma blåa färg som odjurets rock.
Leopardfläckar, Djungelboken.
"Andeblå" paljetter, Aladdin.
Hawaii-blommigt, det måste vara Vaiana.
Utvald särskild för min jubileumskonsert efter 20 år.
När jag tänker på att sitta ner och spela för publiken...
Låt mig komponera lite.
Det första jag tänker på är
att ta varje gäst till en plats där de aldrig har varit förr.
Jag vill beröra deras hjärtan.
Jag vill få dem att le,
och jag vill skapa en upplevelse för dem
som är olik nåt annat de kommer att få höra i livet.
Det mest magiska med Wurlitzern och Disneys sångbok
är att de har förmågan att nå folks inre och trycka på en knapp,
och det är mitt jobb.
Och jag älskar det.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson