Minulta tullaan kysymään:
"Etkö kyllästy soittamaan Disney-musiikkia?"
Vastaus on: "En ikinä."
Olen innoissani, koska saan toteuttaa intohimoani musiikkiin.
Saan tehdä sen rakkaudella, jota osoitan aina show'ssa soittaessani.
PÄIVÄ DISNEYLLÄ
Intohimoni musiikkiin on synnynnäistä.
URKURI
Äitini oli laulaja. Isä oli lääkäri, joka soitti pianoa.
Varttuessani talo oli täynnä musiikkia.
Keskilännen poikana kävin kirkossa sunnuntaisin.
Siellä kuulin urut ensi kertaa.
Rakkautta ensisilmäyksellä.
Aloin soittaa urkuja,
ja se kolahti heti.
Tiesin kohtaloni ja sen, miksi olin syntynyt.
Minun tuli soittaa Mighty Wurlitzeria.
El Capitan esittää -
sellaista viihdettä,
jota ei kuulla muualla maailmassa.
Pääsääntöisesti urkuja soitetaan ennen esitystä,
kun vieraat saapuvat teatteriin.
Teatteriurkurin katsomisessa hauskaa ei ole vain ääni,
vaan kun katsoo ihmisen käyttävän valtavaa soitinta.
Disney uudistaa itseään.
Se on osasyy siihen, miksi pidän tästä yhtiöstä.
On aina uusi tapa ottaa jotain vanhaa -
ja tehdä siitä jotain uutta.
Yleisömme lapsista isovanhempiin -
on rakastunut tähän Wurlitzeriin.
Se on tärkeä osa esityksiämme -
kuten elokuvat ja järjestämämme erityistilaisuudet.
Olin tyypillinen Disney-lapsi.
Pakkomielteeni Disney-tuotteisiin -
alkoi sunnuntai-illan ohjelmista, joissa Walt esiintyi.
Ne olivat viikon kohokohta minulle.
Kun Helinä-keiju lensi ruudun poikki ja ilotulitteet räjähtivät,
takaraivossani piili ajatus,
että tekisin vielä musiikkia The Walt Disney Companylle.
Onnistuin.
Tervetuloa aarreaittaan.
Se on Wurlitzer-urkujen ilmalaatikko.
Kuulemanne ääni on se,
miltä oikeat urut kuulostavat.
Teatteriurut saivat alkunsa -
omalaatuisen englantilaisen Robert Hope-Jonesin ajatuksesta.
Seuratkaa minua rappuja ylös.
Hän sai nerokkaan idean erottaa soittopöytä -
pilleistä ja urkujen mekanismeista.
Valitsen kellot,
soitan nuotin,
ja kellot soivat kymmenien metrien päässä.
Onko pois pääsy haaste?
Tuplasti vaikeampaa kuin tulo.
Meillä on orkesterisoittimia, kuten jousisoittimet.
Vaskisoittimet.
Jalkio on valtava koskettimisto, jota voi soittaa jaloilla.
Äänenvoimakkuutta voi hallita,
mikä luo tunnetta soittamiseen.
Teatteriurkujen ominainen ääni -
on tämä kiehtova ja ympäröivä balladiääni.
Se kuulostaa tältä.
Molemmat aivopuoliskot ovat mukana.
Koko kehoa käytetään, ja kun soitamme,
täytyy ajatella useita tahteja eteenpäin vaihtaakseen soittimia,
fraseeratakseen ja kaikkea muuta.
Tuli muotiin -
ottaa tällainen soitin -
ja rakentaa sen ympärille jättimäinen pizzeria.
Soitin 18 vuotta teatteriurkuja -
pizzerioissa ympäri Yhdysvaltoja.
Esitin silti itselleni kysymyksen:
"Haluanko vielä viisikymppisenä soittaa pizzeriassa?"
Vastaus oli: "En."
The Disney Company etsi Wurlitzer-urkuja -
El Capitan Theatreen.
Lensin siis Los Angelesiin ja sanoin:
"Rakastan Disneyä ja näitä vanhoja urkuja.
Teen kaikkeni tukeakseni teitä.
Kertokaa, miten voin auttaa."
Kolme tai neljä vuotta myöhemmin sain puhelun.
"Urut ovat melkein valmiit. Oletko valmis töihin meille?"
Se oli ainutlaatuinen teatteri,
ja sain toteuttaa intohimoni -
sekä teatteriurkuja että Disneyn musiikkia kohtaan.
Se hetki ja 20 vuotta tämän soittopöydän ääressä -
ylittävät villeimmät kuvitelmani uralleni.
Intohimo ja musiikki motivoivat minua yhä.
Saan suunnitella omat asuni.
Valitsen asuni esitettävien elokuvien mukaan.
Kaunotar ja Hirviö, tavallaan Hirviön sininen.
Leoparditäplät, Viidakkokirja.
Hengen siniset paljetit, Aladdin.
Havaijilainen kukkakuvio, Vaiana.
Tämän valitsin 20-vuotisjuhlakonserttiini.
Kun ajattelen esiintymistä yleisölle...
Kerään hetken itseäni.
Ensimmäisenä ajattelen,
että haluan viedä jokaisen vieraan heille uuteen paikkaan.
Haluan koskettaa heitä,
saada heidät hymyilemään -
ja luoda heille kokemuksen,
jollaista he tuskin kuulevat enää ikinä elämänsä aikana.
Maagisinta Wurlitzerissa ja Disneyn kappaleissa -
on niiden kyky kurottaa henkilön sisään ja kääntää kytkintä,
ja se on minun työni.
Rakastan sitä.
Tekstitys: Jari Vikström