At en serie kører i 11 år er ret uhørt.
Det er den største jobsikkerhed, jeg har oplevet som skuespiller.
Det er de små ting.
Bare det at vide, at jeg kan bede om...
Jeg kunne spise et stykke bananbrød.
Jeg vil gerne bede om et stykke bananbrød og en Ipren!
-Så dukker det op. -Det dukker op.
-Det tager nok lidt tid.
-Det tager nok hele doku... -De vil synes,
at vi er tossede,
men nogen skaffer det.
EN DAG HOS DISNEY
LUKKET SET INGEN ADGANG UDEN TILLADELSE
Okay, så går vi i gang.
Det er den 231. episode af Modern Family.
Det gode ved gennemlæsningerne er,
at et stødt voksende publikum møder op.
Medskaber/Producent
Så vi får chancen for at se, hvordan manuskriptet modtages,
ligesom et teaterstykke.
Den feedback fra publikum
filmes med flere kameraer som et ægte publikum.
Vi får tilfredsstillelsen ved at se publikums reaktioner.
Det er vores version af det.
"Hans karriere er i respirator."
"Din glæde ved en anden mands ulykke burde bekymre mig,
men der er også noget sexet ved den."
"Magt er et elskovsmiddel."
"Mitch går hen mod Cam."
"Måske kan du være rektor,
og jeg kan være eleven, der mangler et par fag.
Jeg er en slem dreng, der skal lære hvad der er rigtigt og forkert.
Jeg kommer nemlig fra et udsat hjem,
hvor socialarbejdere og skænderier om penge konstant...
Nu er jeg bare trist."
Folk, der kommer til gennemlæsningen, oplever
at forfatterne hører deres skrevne ord for første gang.
Mange gange er det nemlig første gang, at vi læser det,
fordi vi er 200 episoder inde,
og manuskripterne er tit sent ude.
Jeg fik manuskriptet i går aftes.
Der er en kreativitets-energi i rummet.
Det er den eneste mulighed i løbet af ugen
for med garanti at se resten af skuespillerne,
fordi vi filmer så mange ting separat,
at vi ikke er sammen som en hel familie.
Så det er den ene mulighed for at mødes som gruppe
og tjekke ind hos hinanden.
Det er en læringsoplevelse.
Man har en idé om, hvilke jokes fungerer,
og hvordan historien udspilles.
Men man ved ikke helt, før man får en tredje dimension på,
som sker, når det udspilles mellem skuespillerne,
og man hører en helt anden rytme.
Så vi lærer meget,
men det er også en virkelig sjov oplevelse.
"Brylcreem-drengen var mig."
Og fra det punkt skriver vi om igen
og udvikler vores endelige version,
som bliver vores endelige uddrag, der bruges under filmningen.
Medskaber/Producent
Vi rykker hurtigt her.
-Godt at se dig. Det er længe siden. -Ja.
Vi kommer ind og med det samme øver vi første scene.
Vi går igennem scenen, for at mærke om den fungerer,
og så går skuespillerne til hår og makeup,
mens filmholdet bruger omkring 20 minutter
på at få lysopsætningen på plads.
-Steven. -Så er man i gang.
Og så filmer vi scenen.
Okay, vi ruller.
Og værsgo.
Jeg kan ikke finde en 90'er-ting, der ringer på Michael Bay.
Dr. Dre, Ellen er gay, Y2K?
Skal du ikke et sted hen? Det er drengeaften. Ingen piger tilladt.
Vi filmer og redigerer på samme tid.
Vi laver mange ting simultant. Det er et cirkus med tre maneger her.
Der er mange sjove hemmelige ting skjult her,
som folk ikke kender til.
For eksempel, når vi skal huske vores replikker,
har vi små sedler,
og vi gemmer dem i skuffer, når vi er færdige med dem.
Vi har vitterligt gamle manuskripter, der er fra år tilbage.
Hvis I følger med mig,
så har jeg noget ret sejt at vise jer.
I løbet af de ti, snart 11, sæsoner vores serie har stået på,
har vi noteret vores højde, ligesom en rigtig familie,
på en dørkarm.
Det her er fra da jeg var 12.
Så to sæsoner inde i serien.
Her er jeg, og Ariel er... ja, der.
Så I kan se, hvor meget højere hun er end mig.
Og på et tidspunkt udjævnes vores højdeforskel,
og så bliver hun her, mens jeg når herop.
Plus et par ekstra centimeter. Sådan.
Hvis der er én ting, som jeg vil tage med mig, når serien slutter,
er det hele denne dørkarm.
Jeg ved ikke, hvad jeg gør med den, men det er et særligt minde.
Jeg installerer den i mit hus eller noget.
Det lyder kliché, men vi er som en stor "modern family."
For mig er det bedste ved at komme på arbejde hver dag,
at man får dem af se, som man stort set voksede op med,
og som blev min anden familie.
Det, jeg elsker ved mit job, er at komme ind
og være omringet af sjove mennesker.
-Tak. -Der er ikke bananbrød.
-Okay. -Hvad er det?
Et stykke brød og en banan.
Okay, så hvidt brød og en banan, men...
Men vi har en Ipren.
-Okay. -Se? Vi sagde jo, at det ville ske.
-Vi spurgte... og de leverede. -De improviserede.
Selv på min hårdeste dag
er jeg omringet af de 12 sjoveste, jeg kender.
Hovedformålet med den dag er at få hinanden til at grine,
og det er et ret vildt job.
Tekster af: Rikke Fryman