Nu am fost actriță. Când era vorba de filme, eram dansatoare.
Nu aveam cum să-i fac să afle dacă aș putea cu adevărat să interpretez.
Dar și-au dat seama că era destul pentru ei
ca și ființă umană, să continuu.
Și sunt recunoscătoare pentru că presupun că felul meu de a fi
este ceea ce mi-a adus atâta noroc.
Din capitala mondială a cinematografiei,
academia de arte și științe cinematografice,
cea de-a 26-a ediție anuală a premiilor academiei.
Și acum, transmitem în direct din Los Angeles.
Ar trebui să o citesc?
Nu cred că voi citi.
Doamnelor și domnilor, domnișoara Audrey Hepburn în Vacanță Romană.
E prea mult.
Vreau să le mulțumesc tuturor
care în lunile și anii ce au trecut
au ajutat, au ghidat
și mi-au oferit atât de mult.
Sunt cu adevărat recunoscătoare și teribil de fericită.
AUDREY HEPBURN ÎN VACANȚĂ LA ROMA
VACANȚĂ LA ROMA (1953)
Astăzi numele lui Audrey Hepburn strălucește în teatre.
S-A NĂSCUT O NOUĂ STEA
De pe coperțile revistelor naționale,
la coloanele de anunțuri din ziare.
Pentru că toată lumea vorbește despre debutul său senzațional
în Vacanță la Roma de la Paramount.
„VACANȚĂ LA ROMA” DE WILLIAM WYLER
BUN-VENIT, AUDREY HEPBURN
Audrey Hepburn nu era ca oricare alt actor
sau actriță de acolo.
Ea era magnetică.
Oamenii o iubeau.
Era o nou-venită care era atât de puternică și atât de impresionantă.
Ai devenit celebră în întreaga lume peste noapte
după ce ai jucat în Vacanță la Roma.
Cred că multe dintre fetele de aici
și-ar dori să fie vedete ca tine. Ai vreun sfat pentru ele?
Singurul sfat pe care îl pot oferi este că
trebuie să se asigure că își doresc îndeajuns pentru că…
pentru că așa cum se spune atât de des,
munca grea nu este niciodată grea când este făcută cu dragoste.
Audrey apăruse cu ceva nou.
NU-MI TRIMITE FLORI (1964)
Era tiparul fetei din vecini, ca Doris Day,
și bombe sexy precum Marilyn Monroe.
DOMNII PREFERĂ BLONDELE (1953)
Existau vedete feminine minunate la acea vreme,
VACANȚĂ LA ROMA (1953)
…însă niciuna nu era ca ea.
A creat acest tip de femeie care chiar nu exista. Acela era ea.
Audrey este un simbol pentru oamenii din întreaga lume.
Imaginea ei, stilul și modul său de viață.
Asta e marea ei frumusețe.
Oamenii o iubesc și o cunosc datorită chipului ei minunat
sau a zâmbetului său.
Dar a existat o Audrey pe care oamenii nu o cunosc.
Ea nu este doar o pictogramă imprimată.
Viața lui Audrey a fost mult mai mult decât atât.
Există un paragraf în cartea lui Arthur Rubinstein.
Cu mulți ani în urmă,
când s-a aflat într-un impas.
A trebuit să decidă…
dacă să respingă viața sau să o iubească.
Și a spus: „Am decis s-o iubesc necondiționat”.
Și cred asta.
Părinții s-au cunoscut în Indiile Olandeze.
Tatăl său era diplomat.
CLÉMENCE BOULOUQUE AUTOR „AUDREY: UN MOMENT DE GRAȚIE”
Și mama lui Audrey, Baroneasa Ella Heemstra se afla acolo
pentru că tatăl său era guvernator.
Audrey Hepburn nu a menționat niciodată asta cu adevărat,
însă în familia ei, exista această nobilime olandeză.
Bunicul meu, Joseph Ruston Hepburn era un aristocrat aspirant.
SEAN HEPBURN FERRER FIUL LUI AUDREY
Există un portret formal de-al său tipic anilor 20.
Înfățișându-l așa cum era.
O mică mustață întotdeauna bine îngrijită,
părul negru scurt și un costum elegant.
Era un aristocrat aspirant al cărui fond era foarte neclar.
A alcătuit un fel de descendență care l-ar fi făcut
un moștenitor îndepărtat al regelui Scoției.
Se credea foarte important, însă nimic nu s-a materializat.
Pe când trăiau în Indiile Olandeze,
a simțit că marxiștii, comuniștii aveau să preia conducerea.
Așa că s-au mutat înapoi în Belgia.
Și atunci s-a născut mama mea, în 1929.
Tatăl lui Audrey a devenit repede membru al partidului fascist, rexistul.
Și era, de asemenea, antisemit vehement.
Părinții săi au plecat în Germania nazistă și au ovaționat marșurile.
Au fost foarte impresionați de întinerirea
națiunii germane, sub stăpânire nazistă.
CHEMAREA FASCISMULUI
Mama lui Audrey a scris chiar și câteva articole pentru ziare
lăudând cu adevărat regimul nazist.
Se petrecea în 1935,
chiar când tatăl lui Audrey i-a abandonat
și s-a mutat în Anglia unde a devenit un membru activ al cămășilor negre.
Partidul fascist britanic.
Când a izbucnit războiul, era la un internat din Marea Britanie.
Nu foarte departe de Londra, unde locuia tatăl ei.
Avea drepturi de vizită, pe care nu le-a folosit niciodată.
Era singură, iar ceilalți copii
își vedeau părinții în weekend
iar ea a ajuns să-și petreacă verile cu muncitorii găsiți de mama sa.
Mama sa a simțit că ar fi mai în siguranță ca ea să locuiască în Olanda
pentru că au crezut că Anglia ar putea fi bombardată.
Tatăl ei chiar a dus-o la aeroport.
Este ultima dată când l-a văzut. În septembrie 1939.
A zburat cu ultimul avion dinspre Marea Britanie către Amsterdam.
Și-a schimbat numele, prenumele. Se numea Adar, nu Audrey.
Pentru a nu trezi suspiciunea că ar putea fi englezoaică.
Aveam 10 ani când a izbucnit războiul.
S-a întâmplat în septembrie iar în mai nemții au intrat în Olanda.
În primele luni, nu știam prea bine ce se petrecuse.
Dacă știam din primele șase luni de război
că aveam să fim ocupați timp de cinci ani,
probabil ne-am fi împușcat.
Am crezut că se va termina săptămâna viitoare.
Olanda a trecut printr-o perioadă foarte grea sub ocupație nazistă.
Și nu vorbesc doar de armată.
Toată lumea s-a adunat și a coborât în buncăre
și nu puteai vorbi liber.
Nu aveai voie să asculți radio
și așa am crezut. Știind că eram cu toții prizonieri.
A venit un moment când a trebuit
să locuim în pivniță pentru că părți din casa noastră erau bombardate.
Dormeam pe saltele
și stăteam acolo așteptând ca împușcăturile să înceteze.
Unchii mei au fost luați din casele lor și împușcați.
Un frate a fost trimis în Germania. Celălalt era mereu ascuns.
Unchii mei au fost primii ostatici împușcați din Olanda.
Acesta a fost punctul de cotitură pentru că începând cu acea zi
s-a format un subteran.
A trimis mesaje pentru rezistență…
…în încălțăminte.
Exista telegrama orașului la acea vreme,
să pui un copil să meargă cu bicicleta,
să îi plasezi un mesaj în încălțăminte,
e rapid și nimeni nu va opri copiii.
Ea a interpretat pentru rezistența olandeză,
nu doar pentru a strânge bani,
ci și pentru a distra oamenii și a îi distrage
de la ororile pe care le trăiau.
De când eram mică, în Olanda, mi-am dorit să fiu balerină.
Acesta era visul meu.
Încă de copil. Baletul este ce iubesc cel mai mult.
Organizau piese de teatru și mici operete muzicale
și încercau să păstreze discreția
pentru a nu stârni atenția soldaților.
La finalul spectacolelor,
nimeni nu aplauda. Doar zâmbeau în întuneric.
Dansul a fost linia de salvare pe tot parcursul războiului.
A ajutat-o să uite unde se afla.
Există acel simț al dansului, ca un mod de a-ți lua zborul.
Dansul era o modalitate de evadare.
Eram teribil de slabă în timpul războiului
pentru că puțin câte puțin, nu mai exista nimic de mâncare.
Toți copiii au început să sufere de malnutriție.
Fără provizii, fără mâncare în magazine.
Și iarna trecută, adică, nimic nu crește iarna.
Puteai păstra morcovi și cartofi și câțiva napi,
însă începusem să rămânem fără.
Și era chiar foarte greu.
A supraviețuit foametei olandeze cu pâine făcută din lalele.
EMMA HEPBURN FERRER NEPOATA LUI AUDREY
Și când au eliberat-o,
locuia în subsolul său din Olanda,
iar primii agenți UNICEF ce fuseseră trimiși
să ofere ajutor femeilor și copiilor după război,
aceștia practic au scos-o din foamete.
Vorbea mereu despre sosirea lor,
cum i-au oferit un baton de ciocolată. Acela a fost punctul de cotitură.
FONDUL PENTRU COPII AL NAȚIUNILOR UNITE
Când am fost eliberați,
a fost atât de palpitant și atunci viața a pornit iarăși.
Toate lucrurile pe care nu le-ai avut, nu le-ai văzut,
nu le-ai mâncat și nu le-ai îmbrăcat, începuseră să revină.
A reprezentat un stimul.
De îndată ce am putut, îmi doream cu ardoare să devin dansatoare
și am primit o bursă la școala de balet Rambert din Londra.
Nu aveam niciun ban și ea m-a luat,
am locuit într-o cameră din casa ei și mâncam în bucătăria sa,
atunci când se afla în turneu.
M-am pregătit luni de zile la școala sa.
Însă din cauza războiului, întreruperii și malnutriției,
nu am avut parte de ani de antrenament
până am ajuns la școala Rambert.
Era târziu și nu mă apropiam de tehnica
fetelor de vârsta mea.
Discuta cu Marie Rambert și acesta spunea
că toate acele complicații se vor adăuga,
luându-ți un procent din șansa ca tu
să devii primă balerină.
Bineînțeles că a fost devastată.
Însă nu a putut să-și plângă de milă.
A trebuit să avanseze.
Nu aveam bani și trebuie să mă angajez și am jucat în musicaluri.
M-am cufundat în spectacole la Londra. A fost cel mai bun tratament.
Mă aflam în amfiteatru cu celelalte fete,
repetând și dansând, chiar de două ori pe noapte,
iar de atunci, aceea a fost viața mea.
- Cine vrea o țigară? - Bună, scumpete.
RÂSETE ÎN PARADIS (1951)
Am fost dansatoare, ceea ce mi-am dorit mereu.
Ce drăguț.
LOCUITORII DE PE LAVENDER HILL (1951)
Nu mi-am dorit să devin actriță sau nu am îndrăznit
să gândesc în acei termeni.
Serios, Alfred.
Am devenit actriță ca să-mi fac traiul.
Am început cu apariții scurte, pentru a face niște bani în plus.
Ți-am urmărit fiecare mișcare.
Mă aflam în sudul Franței pentru un film francez…
…Monte Carlo Baby.
Întâmplător, filmam o scenă în Hotel de Paris
și ea se afla acolo alături de soțul său.
Și m-a întrebat dacă vreau să joc în Gigi pe Broadway.
Ultima strigare a noului hit, Gigi. Și Audrey Hepburn,
tânăra frumusețe continentală, cea mai recentă vedetă de pe Broadway…
A fost șansa mea,
însă am avut două șanse foarte mari în aceeași lună.
William Wyler a venit în Anglia în căutarea unui necunoscut.
A solicitat multe teste,
iar eu am fost câștigătoare.
Și astfel mi-am primit rolul și am început o frumoasă carieră.
O NOUĂ VACANȚĂ ÎN CALENDAR
VACANȚĂ LA ROMA (1953)
FILMUL FENOMEN AL LUI WILLIAM WYLER
CU GREGORY PECK
ȘI ÎN CEA MAI CAPTIVANTĂ PERFORMANȚĂ
Aveam 12 ani când am văzut Vacanță la Roma.
A fost o revelație.
Eram băiețoasă, ca mulți dintre prietenii mei…
MOLLY HASKELL CRITIC DE FILM
…rezistând trecerii la domnișoară.
În zilele noastre, bănuiesc că și atunci,
toate fetele își doreau să fie prințese.
Eu nu mi-am dorit. Aceasta era Audrey Hepburn,
o abdicare de la statutul de prințesă.
Era atât de palpitant.
Gregory Peck și Audrey Hepburn erau o combinație de neegalat.
Este o exploratoare, o aventurieră.
Se tunde, ceea ce reprezintă o imensă emancipare.
De descotorosește de coroană și de păr.
Se află pe o motocicletă cu Gregory Peck.
Reprezintă expresia eliberării de sine.
E activă. Nu așteaptă ca bărbatul să vină.
Se transformă din rățușcă cea urâtă în lebădă și invers.
Acestea sunt rolurile de basm pe care le interpretează
și o face într-un mod magnific.
Voi merge până acolo și revin.
Trebuie să rămâi în mașină și să pleci.
Nu fusese instruită să fie actriță,
însă fusese instruită să interpreteze.
A trebuit să scoată la iveală experiența sa tristă de viață.
Astfel încât să ne simțim mai apropiați de ea, mai familiari.
De nicăieri…
PETER BOGDANOVICH REGIZOR
…această vedetă a luat naștere în acel film.
Când ți se întâmplă așa ceva,
împreună cu tot ceea ce implică.
Toți voiau să te intervieveze iar eu lucram
și ardeam fitilul la două capete.
Eram atât de novice.
Spuneam da la orice și interpretam,
acordam interviuri și mergeam la televiziuni.
Cu patru ani în urmă scăpasem din Olanda,
de sub lunga ocupație nazistă,
unde nu puteam ține pasul cu atâtea.
Eram cu mult în urmă. Nu aveam habar de atât de multe lucruri.
Nu mă gândeam la mine sau la un viitor,
nu știam că va urma un alt film.
Am primit acest extraordinar Oscar atât de devreme.
Și chiar nu știam ce m-a lovit.
După Vacanță la Roma,
am primit oferte de la Willy Wyler, Fred Zimmerman, Billy Wilder.
Audrey era probabil una dintre ultimele staruri de cinema
din epoca de aur a Hollywood-ului.
Toate vedetele de film de la vremea aceea aveau ceva în comun.
Erau foarte asemănătoare personajelor pe care le interpretau.
Acesta era scopul.
Celebritatea sa a luat naștere
din sistemul studiourilor, ca un fel de ultim moment măreț
al cinemaului clasic.
RĂZBOI ȘI PACE (1956)
Audrey avea încheiate contracte între anii 50 și 60,
când a filmat o serie de filme pentru Paramount,
inclusiv Război și pace și Sabrina…
ANDREW WALD PRODUCĂTOR ȘI PRIETEN
…primul său film alături de Wilder.
În prima zi când a apărut pe platoul de filmare…
BILLY WILDER REGIZOR SABRINA
…era pregătită. Își cunoștea replicile.
Nu trebuia să trag de ea.
Cu toții s-au îndrăgostit de ea.
Inclusiv eu.
Nu era o bombă sexy a Hollywood-ului, ceea ce credeam
despre actrițele din acele vremuri.
Și brusc a apărut și era o leoaică,
cu ochii săi căprui și părul său negru.
Și cred că pentru Hubert,
era ceva la care lucra activ și accentua faptul…
CLARE WAIGHT KELLER DIRECTOR LA GIVENCHY
…că avea o linie a corpului incredibil de grațioasă.
Nu era ceva tipic pentru acele timpuri.
Și într-un fel a devenit destul de inovator.
Hubert și Audrey s-au întâlnit chiar în această cameră în care ne aflăm.
Acesta este marele salon.
Hubert credea că se întâlnește cu Catherine Hepburn.
Pentru el, a fost o vizită cu adevărat surprinzătoare
pentru că era total surprins.
A spus: „Dar nu ești cine mă așteptam”.
Însă era această micuță, fragilă, foarte frumoasă
o mică fetiță politicoasă.
Și cred că nu a fost complet captivat
la început.
Dar apoi a venit și i-a spus că vrea ca el
să pregătească costumele pentru filmul Sabrina.
Era foarte reticent, dar la cină, l-a cam fermecat și l-a convins.
Și a doua zi au început să colaboreze pentru acel film.
Și s-a înfiripat o poveste de dragoste.
Am plecat.
Am făcut cunoștință cu moda
când am purtat prima mea rochie haute couture
realizată de Hubert de Givenchy pentru un film numit Sabrina.
Și nu am fost dezamăgită.
Frumusețea ei a fost extraordinară și felul în care a fost creată.
Și întotdeauna mi-au plăcut lucrurile, hainele frumoase.
Cred că ceea ce iubea Hubert la Audrey
era că se asemăna cu tipa din vecini.
Era de fapt destul de sofisticată. Era destul de bine educată.
Era dansatoare. Știa să se miște.
S-au înțeles pe deplin.
În multe feluri cred că a fost o adevărată surpriză pentru el
să îmbrace pe cineva ca ea.
E incredibil de mică, firavă,
însă cumva a creat-o prin intermediul hainelor,
prin liniile trasate pe trupul său, să pară ca o statuie.
Eu și Hubert ne asemănăm foarte mult.
Iubim aceleași lucruri și suntem răniți de aceleași lucruri.
Cred că amândoi suntem sensibili.
Există un cuvânt franțuzesc minunat, „dépouillé”,
ceea ce înseamnă fără ornament. Complet dezbrăcat.
Există o puritate în hainele lui, dar întotdeauna cu simțul umorului.
Hubert ar face ceva îngrozitor de simplu.
Dar va exista acea mică fundă
sau acel mic trandafir sau ceva ce îi va oferi,
cum să spun, simțul umorului.
SCHIȚELE LUI AUDREY
Audrey și Givenchy au inventat un stil.
Stilul Audrey.
Când un artist întâlnește un alt artist,
ies cele mai bune lucruri și ei așa au făcut.
MITA UNGARO PRIETENĂ
Când privești fotografii cu ea,
știa cum să poarte acele haine.
Cred că își arăta personalitatea
prin intermediul hainelor,
iar faptul că aveau această legătură incredibilă
a făcut acest lucru mult mai unic,
în special la acea vreme, deoarece cred că era ceva foarte rar.
Nu existau actrițe de la Hollywood care aveau această relație intimă
cu un designer în anii '50.
Astfel au fost adevărați pionieri.
Cea mai mare suferință a mea a fost,
aș fi suficient de bună în scenă? Aș fi în stare să-mi fac treaba?
Mă îmbrăcam, dar să fac o treabă bună și să cunosc bine scena,
iar dacă regizorul spune după aceea: „E ce trebuie. A fost minunat, Audrey”.
Asta e tot ce mi-am dorit.
A fost numită o artistă a iubirii. Cred că i se potrivește pe deplin.
…un sărut de la David.
Învăța dragostea pe propria piele.
Cred că în mare parte deoarece i-a lipsit în copilărie.
Mama ei era aspră și neplăcută. A făcut-o să se simtă urâtă. Așa cred.
Era vorba despre acel complex pe care îl avea.
Însă totuși asta nu a supărat-o, nu a făcut-o să fie defensivă.
În schimb, ea a continuat să se deschidă.
În Sabrina, desigur, e doar tânără și pasională.
Este o adolescentă,
iar adolescenții și-ar da viața pentru iubire.
Însă ea chiar se implică. Simte asta.
Ea este cea care recunoaște dragostea. Parcă ar fi destul de curajoasă
să riște respingerea și să-și deschidă inima înaintea bărbatului.
Pentru că bărbații sunt cinici. Sau nu cred în dragoste.
Și ea este cea care îi trezește la realitate.
David, vrei să mă săruți?
- Dacă vreau? - Da.
Un sărut plăcut și ferm.
Se afla în mod clar în căutarea dragostei oriunde mergea,
în toate filmele și în viața reală.
Bună, sunt Audrey Hepburn.
Ondine este o poveste de dragoste în care apar alături de Mel Ferrer.
Mel îl joacă pe cavalerul rătăcit
iar eu spiridușul apelor și e o scenă foarte amuzantă.
Greg Peck și tatăl meu erau cei mai buni prieteni.
Când Greg se întoarce de la Roma, îi spune că trebuie să cunoască o fată.
Tocmai am filmat împreună.
Se întâlnesc și restul este istorie.
Cred că s-au găsit și se adorau unul pe celălalt.
Erau foarte fericiți.
Amândoi erau oameni foarte iubitori.
Tatăl meu a fost un educator strălucit, vorbea cinci limbi,
avea un trecut european. Se asemănau în multe privințe.
Amândoi erau oameni foarte puternici.
S-au sfătuit între ei în legătură cu orice
iar el a colaborat cu ea
și despre asta vorbeau la cină.
„Ce părere ai despre scenariu? Uite la ce mă gândesc.
pentru următoarea ținută din următorul film.”
„Acesta este cameramanul. Dar muzica?”
„Ce părere ai despre asta și asta?”
Mel a fost un actor bun. Și s-a atașat…
…de proiecte și le-a realizat
pentru că era un producător de sine stătător.
Era o persoană blândă și grijulie și o iubea profund.
Erau destul de inteligenți în afaceri în legătură cu modul în care trebuia
să se prezinte sau alegerile pe care trebuia să le ia.
Au fost scene din Funny Face de care îmi amintesc.
Mi-a plăcut pentru că era despre muzică și pentru că fusesem dansatoare,
nu una bună, însă eram dansatoare și iubeam musicalurile.
Mi-a fost foarte teamă să joc în acea peliculă.
Îmi amintesc prima dată când l-am cunoscut pe Fred Astaire pe platourile de filmare.
Știam cât de pregătită trebuia să fiu să dansez cu Fred Astaire.
Știam că nu eram.
Am avut o tehnică foarte zveltă…
Nu am avut o tehnică prea bună.
Și să fiu prezentă în fața lui a fost teribil de emoționant,
însă eram foarte reținută.
În multe dintre rolurile ei
ar putea părea o fată frivolă,
dar ea își găsește cu adevărat locul în acele roluri.
În Funny Face, modul în care dansează
dărâmă complet menirea dansului.
Aceasta este lejeritatea pe care o aduce cu ea.
În regulă, haide.
Mișcă-te…
A fost cu adevărat înzestrată în atât de multe aspecte.
Abilitățile ei incredibile de a interpreta în fața camerei…
MICHAEL AVEDON FOTOGRAF ȘI NEPOT AL LUI RICHARD AVEDON
…de a fi o prințesă sau o bibliotecară și de a deveni un supermodel.
Bunicul meu a fost Richard Avedon
iar Funny Face se baza pe prima sa căsătorie,
cu Doe Avedon.
Bunicul meu fotografia emoțiile celor ce interpretau.
Audrey era frumusețea supremă, atât intern cât și extern.
Era o plăcere să o fotografiezi, astfel că era uimit.
Și privind fotografiile pe care bunicul meu
i le-a făcut lui Audrey,
cred că vei înțelege ce fel de persoană era.
Și poate de aceea a reprezentat acest dar devastator,
deoarece a oferit atât de multe, în atât de multe zone,
fie că era vorba de dramatism, romantism și dorință,
sau pur și simplu uimire.
Îl iubea pe Richard Avedon
pentru că ea și Avedon erau pe aceeași lungime de undă.
Nu trebuia să-i spună ce să facă. Ea știa ce să facă.
A fost creată din atât de multe dimensiuni diferite
și experiențe din viață, de la suferința pe care a îndurat-o,
la bucuria pe care o trăiește și la arta pe care o menține.
Dacă răscolești arhivele
și te uiți la cele mai importante rochii
pe care oamenii le pot recunoaște, va fi munca lui Hubert cu ea.
Rochia din Funny Face
a fost unul dintre cele mai simbolice momente de modă ale filmului de atunci.
A creat ceva atât de atemporal, însă atât de simbolic.
Și dacă mă gândesc la mine,
când am văzut prima dată filmele sale, m-am îndrăgostit de ea
și de felul în care arăta.
Și bineînțeles, rochia din Mic dejun la Tiffany,
este una dintre cele mai simbolice rochii din toate timpurile.
MIC DEJUN LA TIFFANY (1961)
Momentul acela când coboară din taxi,
la începutul filmului,
purta cu ea fiecare simbol al Parisului.
Are un croissant în mână, perle, părul prins sus,
și această siluetă incredibilă, atât de rafinată și elegantă.
A devenit un simbol al rochiei negre.
Iar de atunci a devenit un simbol.
Toată lumea se gândește acum
nimeni nu avea nicio particularitate sau excentricitate…
…sau individualitate. Prostii.
A existat cineva care era mai presus de Audrey Hepburn?
Nici măcar nu vreau să dețin nimic
până nu voi găsi un loc pentru mine și lucrurile mele.
A fost o adevărată performanță.
Ea a înfățișat acel gen de nebunie,
despre care a scris Truman Capote.
Ea a personificat-o foarte strălucit și ea nu era chiar așa.
Dar ea a reușit.
Este unul dintre cele ma bune roluri.
Cred că este cea mai simbolică fotografie a ei.
Încă este Holly Golightly.
E cel mai utilizat rol pentru a o descrie.
Ce fel de fată este ea?
Este ceea ce în America zilelor noastre se numește o „țăcănită”.
Cum înseamnă?
Cred că se scrie cu „ț”.
Care este o fată veselă și…
- aiurită. - Ca tine?
Nu sunt deloc așa. Nu.
Truman Capote credea de fapt că era prea elegantă.
Și voia pe cineva care să arate
precum o tipă de noapte, nu pe cineva care era elegantă
și grațioasă și care să se remarce imediat.
Spre deosebire de femeia trofeu.
Ea ia o poveste destinată lui Marilyn Monroe…
…și o scoate din tipare
și transformă acel rol în ceea ce a devenit.
I-a plăcut totodată să îi ofere personajului său
o identitate complet diferită.
Era practic o damă de companie.
Orice domn cu obraz
va oferi unei fete 50 de dolari pentru toaletă.
Iar Audrey i-a oferit această profunzime.
Eu nu sunt Holly. Nu sunt nici Lula Mae. Nu știu cine sunt.
Sunt precum pisica. Reprezentăm plăci fără nume.
Nu aparținem nimănui și nimeni nu ne aparține.
Nici măcar nu ne aparținem una alteia.
„Moon River” e melodia perfectă…
JOHN LORING DIRECTOR LA TIFFANY & CO.
…scrisă pentru Audrey Hepburn.
A cântat foarte frumos, însă nu avea gamă.
E plin de melancolie. Însă e plin de speranță…
că până la final, vei reuși.
După proiecție,
stăteau împreună cu șeful studioului și cineva spune:
„Acel cântec trebuie să dispară.”
Ea a sărit de pe scaun și-a zis: „Peste cadavrul meu”,
pentru că știa că acel cântec avea impact,
și știa ce a investit
în interpretarea lui.
Aceasta este ceea ce a rămas în istorie
ca una dintre cele mai faimoase scene din Mic dejun la Tiffany's.
A avut un simț a ceea ce era important
sau nu, poate mai ascuțit decât al unor producători.
Era o leoaică.
Nu i s-a oferit asta.
Ea a fost descrisă drept pumnul de fier și mănușa de catifea.
Și trebuie să înțelegeți
că avea un trecut victorian puternic în spate.
Apoi baletul, toți acei ani de antrenament,
este o muncă grea, fizică și mentală.
Astfel că avea nevoie de acea forță și de acea cultură
și de acel trecut pentru a supraviețui Hollwood-ului,
unde trebuie să te lupți pentru tot ceea ce crezi.
A trebuit să se lupte cu Givenchy
pentru a sublima rochia neagră și pentru a elimina tot ceea ce nu era
fixat pe ea, indiferent că era vorba de o fundă sau orice,
pentru că a înțeles mediul și camera
și ceea ce vede și ce este necesar, nu este necesar.
Ea nu a fost doar o actriță. A fost o vedetă de cinema.
Nu e văzută ca o actriță complexă,
însă e ceva profund complex la ea.
Te iubesc, dar nu mai sunt Lula Mae.
În Mic dejun la Tiffany,
ea era această figură incandescentă incredibilă.
A însemnat mult mai mult decât frumusețe, stil.
A însemnat curiozitate.
Ai citit-o? E extraordinară.
Auto-determinare.
E considerată un simbol al modei,
însă e o definiție aproximativă, pentru că e mai mult decât atât.
Nu e precum celelalte vedete,
a avut mai multă libertate. Nu simți ca era o sclavă
a platoului.
Asta e probabil, mai mult decât orice, ceea ce o face grozavă.
Consider că dincolo de orice vedetă la care mă pot gândi,
și asta spune ceva,
e faptul că nu-ți poți lua ochii de la ea atunci când apare.
Visul meu a fost să devin balerină,
ceea ce am făcut timp de mulți ani.
Voiam din toată inima să devin dansatoare.
Însă această carieră
mi-a adus multă fericire și noroc.
A însemnat atât de mult pentru mine.
Oamenii o iubeau.
ANDREW WALD PRODUCĂTOR ȘI PRIETEN DE FAMILIE
Să fii în preajma ei era ca și cum călătoreai cu o vedetă rock,
care era drăguță cu tine.
Când am cunoscut-o prima dată, nu știam
că era una dintre cele mai mari actrițe din lume.
CONNIE WALD PRIETENĂ
Era o doamnă cumsecade ce a venit la noi acasă.
Era atât de obișnuită.
Se purta ca toată lumea și uitai ca e o vedetă de cinema.
Fiul meu, Giovanni, avea șase ani.
ANNA CATALDI PRODUCĂTOR ȘI PRIETENĂ
Îmi amintesc că m-a întrebat, „Mami,
e adevărat că Audrey e un star de cinema?”
I-am spus: „Da, e un star de cinema și e foarte faimoasă”.
A fost dezamăgit și a spus:
„De ce nu trăiește ca un star de cinema? De ce trăiește așa?”
Deoarece Audrey avea cel mai simplu stil de viață
pe care vi-l puteți imagina.
PREMIILE ACADEMIEI
În ambele dăți în care am însoțit-o la premiile Oscar
a prezentat cel mai bun actor și cel mai bun film.
Indiferent cât de devreme plecam, întârziam mereu.
Din cauza traficului și trebuia să mergem pe jos
pe ultimele două străzi, cu publicul aclamând.
„E Audrey Hepburn!”
Pe atunci, toate emisiunile de noapte o invitau.
Regele acelor emisiuni era Johnny Carson.
Majoritatea vedetelor era îngrozită să meargă la emisiunea lui
pentru că era regele și le putea continua sau încheia cariera.
Însă el era atât de intimidat de Audrey Hepburn
- încât abia vorbea. - Poftim?
Să ne ținem de mână cât vorbim despre soțul meu?
Era singura persoană de care îi era teamă.
Deoarece era o mare vedetă.
Încă înțeleg nivelul faimei.
E un tip de faimă unic, părerea mea,
doar câțiva oameni au atins-o și au menținut-o.
A avut o tărie de caracter
care atrăgea foarte tare și nu puteai rezista,
te îndrăgosteai de ea.
Însă totodată avea această vulnerabilitate incredibilă.
Afecțiunea pe care am câștigat-o, datorită filmelor în care am jucat,
a fost una continuă…
și m-a făcut foarte fericită.
Succesul se află întotdeauna în ochii celui care observă.
Nu e ca și cum mă trezesc dimineața,
privesc în oglindă și-mi spun: „Cât succes am.”
Sunt doar eu.
Nu sunt persoana ideală care să fie un artist.
Poți să fii timidă și să fii dansatoare, mai rapid decât să fii actriță.
Am vrut sa mereu să vad unde greșesc pentru că am simțit
că probabil ceva poate fi îndreptat.
Și dacă am avut succes,
publicul, oamenii văd ceva ce eu nu văd.
Bună ziua, profesore Higgins, sunteți bine?
Hainele m-au ajutat întotdeauna.
Vă servesc cu un ceai?
Ce drăguț din partea ta să mă primești.
Adesea mi-a fost de ajutor să știu că arăt potrivit pentru rol.
Ce faceți?
Să cobor pentru prima dată pe acele scări,
frumos îmbrăcată în My Fair Lady.
Restul nu mai era atât de greu.
Miss Doolittle, arătați superb.
Mulțumesc, colonele Pickering.
Sunt hiperconștientă de mine însămi,
iar hainele mă ajută foarte mult în acest sens.
Nu-i rău deloc.
Cred că se simțea nesigură…
și s-a străduit să proiecteze
o imagine atent gândită din cauza asta.
Frumusețea se află în ochii privitorului,
iar asta nu pot vedea.
Observ problemele când mă trezesc dimineața
și îmi dau silința să arăt bine.
Mi-ar fi plăcut să nu fiu atât de înaltă.
Mi-ar fi plăcut să am picioare mai mici, să am o siluetă mai plină.
Să am un nas mai mic.
Să fiu blondă și mi-ar fi plăcut să schimb totul.
Acesta e un moment foarte interesant
din viață sa când este fragilă în multe privințe.
Cu câteva săptămâni înainte de lansarea My Fair Lady.
A fost acuzată că i-a furat rolul lui Julie Andrews.
Pentru că ea jucase rolul pe Broadway.
A fost foarte dificil din punct de vedere fizic la filmări.
A luat multe lecții de canto,
apoi i s-a spus că va fi dublată.
VOCEA LUI AUDREY
Studioul, îngrijorat că vocea sa, comparată cu cea a lui Julie Andrews,
ar fi însemnat un pas înapoi.
VOCEA LUI MARNI NIXON
Marni Nixon a fost cea care a cântat.
Jack Warner glumea cu ea atunci când se plângea de acest lucru,
spunându-i că până și câinele a fost dublat.
A simțit că pentru prima dată,
presa se va întoarce împotriva ei și asta a condus
la anxietate și a adăugat nesiguranță.
Simțea ca începea să o afecteze.
Era o mare vedetă,
însă exista această rană adâncă.
Ai mei au divorțat când aveam șase ani.
Cu siguranță m-a marcat pentru toată viața.
Faptul că tata ne-a abandonat, m-a deznădăjduit permanent.
Și-a adorat tatăl.
Aceasta e o poză cu mama împreună cu tatăl său.
Poza e una instantanee, făcută probabil de mama sa,
însă vă puteți da seama cât de mult îl iubea.
Apoi într-o zi, el a dispărut.
Mama ne-a explicat într-un mod plăcut că a plecat într-o călătorie.
Nu credea că se va întoarce.
Am crezut că mama nu se va opri niciodată din plâns.
Suspina nopțile, o auzeam din camera alăturată.
Și încercam să îi fiu alături.
I-am simțit lipsa teribil din ziua în care a dispărut.
Când ești copil, nu prea înțelegi.
Acel sentiment de neputință.
Ciudățenia sa deopotrivă.
Nu înțelegeam și știam doar că tata a plecat.
Copil fiind, a fost prima lovitură.
A fost una dintre traumele care mi-a lăsat urme foarte adânci.
A simțit toată viața lipsa tatălui său.
Știu ca s-a luptat foarte tare cu asta.
Nu s-a putut repara prin intermediul relațiilor amoroase.
Au existat multe momente dificile alături de partenerii pe care i-a avut.
Întrebarea dacă Audrey
se afla în căutarea unei figuri paterne în relațiile sale e discutabilă.
Iar Mel Ferrer i-a ghidat cariera într-un mod foarte părintesc.
A avut o căsnicie fericită alături de Mel,
însă s-au îndepărtat.
Au conviețuit absolut minunat…
…primii zece ani de relație.
Am amintiri minunate cu ei.
Ea era îmbrăcată lejer,
el era foarte elegant, dansau la lumina lumânării.
Însă au trăit și lucrat împreună timp de 17 ani.
Tatăl meu era foarte exigent și dificil.
Consider că asta a contribuit la distrugerea relației.
A avut o carieră minunată,
însă în viața privată nu a fost atât de norocoasă.
Există sentimentul că anxietatea și nesiguranța
pe care le-a avut din plin,
au izvorât din acele întrebări fără răspuns
și din plecare.
Audrey și-a exprimat dorința de a-și vedea tatăl către Mel Ferrer
în 1964, după 25 de ani de absență totală.
Curiozitatea m-a copleșit.
Am vrut să știu unde era, dacă mai era în viață,
și prin intermediul Crucii Roșii,
am descoperit că tata locuia în Irlanda.
Nu-și văzuse tatăl din acea zi din 1939
înainte de Cel de-al Doilea Război Mondial, înainte să izbucnească.
Apoi o vedem pe această vedetă
cu o străină care a abandonat-o
în acest loc de indescriptibil.
însoțită de soțul său care se îndepărta de ea.
Iar când s-a întâlnit cu tatăl său nu i-a cerut răspunsuri,
nu a vrut nimic de la el.
JOHN ISAAC FOTOGRAF & PRIETEN
Plângea când îmi povestea,
spunea că el era foarte rece.
Nu a primit-o.
A spus că acest lucru a rănit-o.
Acea stare emoțională și realizarea
faptului indiferent de așteptările ei, el nu avea nimic de oferit.
În ciuda a tot, Audrey a decis să-l ierte.
Nu avea sens să îndrepte greșelile,
să îl facă să recunoască ce a făcut.
Într-un anume sens, nesiguranța sa
s-a transpus în relațiile cu bărbații.
Iar teama de a fi abandonată
a reprezentat cu siguranță
ceva prin care a trecut în relațiile ei.
Nu există oameni perfecți.
Dacă există suficientă prietenie și iubire, treci peste.
Evident, atunci când o căsnicie nu mai funcționează,
apoi totul devine distructiv.
Audrey nu era fericită cu bărbații, asta e tot.
Voi pleca spre California saptămâna viitoare pentru a discuta.
- Cu sau fără soție? - Fără.
Nu e disponibilă pentru asemenea lucruri.
Au divorțat în 1968, însă cred că mariajul se încheiase deja.
Tata a regretat toată viața faptul că a pierdut acea relație.
A fost relația vieții sale
și femeia vieții sale. Nu există dubii.
Am rezistat cât de mult am putut.
Pentru numele lui Dumnezeu, de aceea rezistăm.
În plus, din respect pentru căsnicie și din iubire pentru persoana
pe care cu siguranță ai iubit-o odată.
Speri întotdeauna
că atunci când iubești pe cineva, totul va fi bine,
că lucrurile se vor rezolva, însă nu e mereu așa.
SEAN HEPBURN FERRER 2 ANI
Mi-am dorit să fiu mamă.
Din copilărie mi-au plăcut bebelușii,
iar când am crescut, mi-am dorit mulți copii.
Consider că a reprezentat tema vieții mele.
Mi-a influențat întotdeauna deciziile.
Și pentru că mi-am dorit atât, să mă bucur de acest lucru,
și nu m-am pierdut pe mine,
am început să mă retrag.
Am filmat Așteaptă până se întunecă atunci când Sean avea șase ani
și a trebuit să meargă la școală, nu a mai călătorit cu mine.
Mă simțeam mizerabil.
AȘTEAPTĂ PÂNĂ SE ÎNTUNECĂ (1967)
Studioul își dorea fie să port ochelari negri,
fie să am o cicatrice lângă ochi. Să fiu oarbă cumva.
Fapt ce m-a îngrijorat teribil.
Am telefonat acasă iar el avea febră,
era atât de departe și mi-era foarte dor de el.
Mi-am dorit atât de mult acest copil și am fost atât de nefericită,
astfel că trebuia să renunț la filme pentru a sta acasă.
În momentul când a avut o familie, a atins apogeul.
Nu-și dorea acea viață. Voia să fie alături de familie.
Își dorea să trăiască în anonimat.
Nu s-a mai pomenit așa ceva…
A întors spatele Hollywood-ului și filmelor timp de zece ani.
Zece ani importanți.
Nu mă pot gândi la multe vedete de la Hollywood
care să-și abandoneze cariera, cu atât mai puțin cariera ei.
Ea era în mijlocul lucrurilor. Vedea bine.
A fost prima actriță care a făcut un milion de dolari
împreună cu Elizabeth Taylor. I se întindea covorul roșu,
i se ofereau roluri, dar ea s-a oprit.
Se afla probabil la apogeul carierei când a spus:
„Îmi aleg familia în locul unui alt rol important,”
care i se oferea, când se afla pe primul loc,
pe lista cuiva când vedea vorba de actrițe principale.
Însă din cauza vieții sale dificile din adolescență,
familia a fost pe primul loc pentru ea.
Nu vreau să par în vreun fel. A fost un lucru asumat,
o decizie egoistă, însă e ceea ce mă face fericită.
Să stau acasă cu copiii mei.
Nu a fost un sacrificiu, deoarece consider că trebuie să am grijă de ei.
Familia este foarte importantă.
Cred că e esențială.
De mic copil am învățat
cât de important e pentru un copil să aibă un tată.
A fost crunt să cresc fără tată.
Dacă probabil îl vedeam în mod regulat, aș fi simțit că mă iubește
și aș fi avut un tată.
Și am încercat cu disperare să evit asta pentru copiii mei.
Devii foarte nesigur și teribil de recunoscător pentru afecțiune.
Ai o dorință imensă de a o oferi.
Cred că a vrut să-și demonstreze
că iubirea necondiționată e posibilă.
A urmărit lucrul acesta toată viața.
În1969, un prieten comun de-al lui Andrea și Audrey
i-a invitat într-o croazieră
unde s-au cunoscut și au decis să se căsătorească.
La începutul căsniciei,
era foarte încântată să fie soția unui doctor.
Mi-amintesc că Audrey îl ajuta pe Andrea
să pregătească doza de litiu pentru un pacient.
Îi plăcea foarte mult.
În 1970, s-a născut Luca
și ne-am mutat la Roma, unde am locuit până în ‘83, ‘84.
Audrey îl adora, aveau o legătură foarte strânsă,
deși erau foarte diferiți,
însă legătura era foarte puternică între ei.
L-am cunoscut pe Andrea Dotti, era un prieten italian.
Când ei s-au căsătorit, am devenit imediat prieteni.
MITA UNGARO PRIETENĂ DE FAMILIE
Audrey mi-a fost vecină când au locuit în Roma în anii ‘70
iar mama mea a fost bună prietenă cu ea.
A iubit Roma. A locuit într-o casă modestă,
plină de flori, i-a plăcut să locuiască la Roma
și Roma a iubit-o pe ea.
Vorbea perfect italiana…
…nu simțeam că mă aflam…
în prezența unei acrițe, ci mai degrabă a unui membru al familiei.
Existau multe locuri unde ne puteam întâlni.
La aprozar, la carmangerie.
Îmbrăca o pereche de blugi și un tricou
și ieșea la cumpărături ca toți ceilalți.
Era anul 1972,
când am închiriat o casă intr-un loc numit Bulgari.
Se găseau multe căsuțe pe plajă
și am împărțit una dintre ele cu Audrey.
Era măritată cu Andrea și îl aveau pe micul Luca cu ei.
Sean venea în vizită din când în când.
Își adora cei doi copii. Îi iubea.
Și îl iubea pe Andrea.
Audrey era foarte fericită.
Însă…
Andrea avea o latură foarte distructivă.
Avea o personalitate foarte complicată.
Pe de o parte, era doctorul sobru.
Era foarte profesionist. Era psihiatru.
Era foarte bun.
Pe de altă parte, era romanul tipic, un tânăr.
A înșelat-o de o mulțime de ori…
…și a fost fotografiat cu peste 200 de femei
de către un paparazzi italian.
A fost devastator, total devastator.
Audrey a suferit mult.
Mi-a spus: „Am suferit atât de mult”.
Însă știți ca doctorilor nu le pasă
de familiile lor și nu în ultimul rând, de ei.
- Da. - Sunt grozavi
cu pacienții, însă nu vor să aibă grijă de familie.
Ți se rupe inima.
Bărbații sunt ființe umane, la fel de fragili precum femeile.
Probabil sunt mai vulnerabili decât femeile.
Cred că poți răni foarte ușor un bărbat.
Nu poți judeca, nu poți arăta cu degetul,
nu poți pune pe toată lumea în aceeași găleată.
Trebuie doar să fii suficient de norocos pentru a găsi pe cineva
căruia să îi fii de ajuns.
Și care te mulțumește, dacă ai noroc.
L-am întâlnit pe Andrea în vizita mea la Roma.
Audrey era însărcinată cu Luca și era nevoită să stea în pat.
Doctorul îi spusese: „Trebuie să adormi devreme cât ești gravidă”.
Iar el îi răspundea: ”Fii serios, vom ieși în club”.
Am mers într-un club din Roma
ceea ce nu consider că a fost o idee prea bună.
Dacă privești fotografiile cu Audrey de la acea vreme…
MARILENA PILAT PRIETENĂ DE FAMILIE
…observi că își pierduse sclipirea din ochi.
Chiar nu puteam înțelege
de ce o femeie atât de plăcută ca ea
trebuia să stea cu un bărbat care n-o merita,
n-o înțelegea.
Voia să își dea silința
să se familiarizeze cu cei din Roma.
Iar locuitorii Romei
aveau o mentalitate foarte diferită de cea a lui Audrey.
Foarte, foarte diferită de a sa.
Bârfeau, erau superficiali,
așa că i-a fost greu să îi înțeleagă.
Când mi s-a născut cel de-al doilea fiu, pe când locuiam la Roma,
nu puteam merge niciunde cu el, nici în parc, nici pe stradă,
nici să stăm pe terasă, fără paparazzi.
Era foarte retrasă și presa o enerva foarte tare,
cei care se cățărau în copaci și pozau. Toți își doreau o poză cu ea.
Nu îi acordau libertate nici în propria casă.
Viața lui Audrey a fost afectată de persoane
care voiau să îi fure intimitatea, iar acest lucru nu poate fi contestat.
Nu e ceva ce îți dorești atunci când ai o familie,
ca viața ta personală să fie pe primele pagini.
Eram împreună cu Audrey, mergeam la cumpărături,
când o femeie m-a întrebat: „Ea e Audrey Hepburn?”
Eram cât pe ce să răspund că da, când am văzut că Audrey devenise palidă.
Mă fixa cu privirea de parcă-mi spunea: „Nu, nu.”
Desigur, i-am răspuns: „Nu, nu e Audrey Hepburn”.
„Seamănă cu ea.”
Aproape tremurând, mi-a spus:
„Slavă Domnului, n-ai idee ce se putea întâmpla.”
Era îngrozită.
Cred că a avut o viață dificilă. Și căsnicia…
Am simțit că nu prea mai voia să joace.
Am fost entuziasmat că a acceptat să joace în film.
AU RÂS CU TOȚII (1981)
Când a pășit în platou, se observa că e o profesionistă.
Când am încheiat, a devenit Audrey cu țigările.
Era mai degrabă agitată. Fuma mult.
Foarte simpatică, însă tulburată.
Fragilă.
Căsnicia era problema, iar ea nu era
în culmea fericirii în acea căsnicie.
I se spunea să continue cu acel mariaj,
în special pentru că îl aveau pe Luca, iar Andrea își dorea o căsnicie de succes,
însă într-un final, a fost imposibil.
Am aflat că Audrey va trece printr-un alt divorț.
ANDREW WALD PRODUCĂTOR ȘI PRIETEN DE FAMILIE
Fapt ce nu m-a surprins.
S-a luptat cu ideea unei familii perfecte,
cu viața unei soții perfecte.
Lucrurile foarte simple fac viața ușoară.
Nu cred că a avut parte de asta.
A luptat pentru tot.
Să ai o pierdere de sarcină e sfâșietor.
Cu siguranță una dintre cele mai traumatizante experiențe.
Însă la fel e și divorțul.
Probabil una dintre cele mai urâte experiențe ale cuiva.
Consider că atunci când ai probleme, trăiești un fel de singurătate,
pentru că tu ești cel care trebuie să o rezolve, să ia o decizie.
Cu toții avem o singurătate înnăscută,
deoarece atunci când zarurile sunt aruncate, ești singur.
Tata spunea despre bunica mea
că cel mai bine păstrat secret al lui Audrey era faptul că era tristă…
Lucru care mă întristează,
când mă gândesc că ea…
Chiar cred că își dorea iubire, să fie iubită…
Cred că a primit, chiar cred că a avut parte de ea,
însă nu de la multe persoane.
Pentru femeia care era cea mai iubită din lume,
faptul că nu a avut parte de iubire, e trist.
Era pace.
Era liniște.
Pur și simplu calmitate.
AICI A LOCUIT AUDREY
În La Paisible, putea primi o energie pozitivă,
se putea simți acasă…
MARILENA PILAT PRIETENĂ
…să se bucure de natură, foarte departe de Hollywood
și de problemele cu paparazzi.
În limba franceză, La Paisible, înseamnă „liniște”.
PIERLUIGI ORUNESU PRIETEN
La Paisible era o casă foarte frumoasă.
O veche fermă, restaurată ca reședință.
Construită în secolul 18 în Elveția.
În 1984, Luca se afla la internat,
moment în care a părăsit Roma și s-a mutat definitiv în Elveția…
După o viață întreagă în care a muncit,
este un lucru binevenit să poți fi capabil să evadezi
și să te afli într-un loc odihnitor și liniștit.
Era o casă încântătoare. Casa visurilor sale.
Mi-a spus: „Vreau să mă relaxez și să trăiesc în liniște.”
De aceea a refuzat multe propuneri pentru a filma.
Nu era genul de vedetă la care oamenii se holbau.
Dacă ar fi mers pe străzile din New York,
oamenii ar fi luat-o razna.
Însă în Elveția, era o persoană ca oricare alta.
HUBERT GELIN ÎNGRIJITOR
Obișnuia să își plimbe câinii,
mergând agale prin sat.
Zâmbea întotdeauna,
saluta, era distractiv să discuți cu ea.
Am o singură viață, care mă include pe mine, familia mea, copiii mei.
Am parte de foarte puțină publicitate,
pentru a putea avea o viață reală, una privată, aș putea spune,
un trai obișnuit de zi cu zi.
Am ajuns în cinema și la Hollywood când lucrurile se schimbaseră.
Da, am privit mari premiere, case frumoase, am participat la cine.
Însă trăiam la fel ca și acum, acasă cu oameni
care contează pentru mine, cu câinii mei, în special copiii mei.
Am început să locuim în La Paisible
încă de la începutul relației sale cu Audrey.
Mama era bucătăreasa lui Audrey și găteau foarte des împreună.
Părinții mei erau îi foarte apropiați, pentru că locuiam împreună.
Tatăl meu era grădinarul.
Audrey, împreună cu tatăl meu, iubeau să grădinărească.
Era mândră că gătea propriile legume,
din propria curte.
Iubesc casa aceea, grădina, copacii,
tot ce crește acolo, am câinii,
nu știu prea multe despre grădinărit,
însă iubesc să-mi fac de lucru în grădină.
Mi se pare foarte plăcut, relaxant, e terapie.
Privesc în urmă la cariera mea cu nemăsurată fericire.
Însă există un timp pentru orice.
În acest moment din viața mea, nimic nu e mai bun.
Sunt o fată foarte norocoasă.
Am trecut de multe ori prin iad,
însă am răzbit întotdeauna.
Fie că m-a ajutat cineva, fie că ceva s-a întâmplat.
Robbie e un exemplu viu.
Robert era partenerul lui Merle Oberon,
iar la moartea acesteia, i-a lăsat totul lui Robert.
Robert a decis să scoată bijuteriile ei la licitație într-un scop nobil.
Robert și Audrey s-au întâlnit la această licitație.
Amândoi eram foarte nefericiți și am discutat despre asta.
A fost una dintre cele mai urate perioade de la finalul căsniciei mele.
Amândoi ne-am plâns de milă la o bere.
E foarte iubitor, foarte afectuos.
Pot avea încredere în el, în iubirea sa. Nu mă tem că o voi pierde.
Mă liniștește în orice privință.
Nu s-au căsătorit niciodată,
însă cred că s-au iubit reciproc pentru ceea ce reprezenta fiecare.
Robert era ceea ce avea nevoie Audrey.
Bunătate, parteneriat, prezență…
și siguranță.
E curios faptul că ne-am cunoscut reciproc cu propria moștenire daneză,
însă acest lucru a oferit ceva foarte special relației noastre.
Aduce un plus intimității
de a ne iubi unul pe celălalt și relației noastre.
Ne plac aceleași lucruri și aceeași viață.
Iubim viața liniștită, țara, câinii.
Și tot ce facem împreună e amuzant.
Suntem foarte fericiți împreună.
Mama mi-a spus că Audrey era foarte fericită,
că le-a spus celor din familia mea: „Da, am cunoscut un tip fantastic.”
Se întreba ce părere va avea sora mea cu privire la faptul că a întâlnit un tip.
A întrebat-o pe mama: ”Ce crezi, e vreo problemă?”
Le plăcea să locuiască în casa mamei mele.
Au adăugat o aripă pentru bunica și au numit-o „apartamentul lui Audrey.”
Coborau și se așezau în bucătărie,
își beau cafeaua, vorbeau despre meniuri și pe cine să invite la cină
și exista multă iubire acolo.
Era foarte fericită
și își dorea să aibă parte de un moment liniștit în viața ei.
Verișorul său era consulul danez în Macao,
care a invitat-o să ia parte
la un concert pe care îl pregătea pentru UNICEF.
I-a spus: „Vrei să spui ceva copiilor
despre experiența ta cu războiul? Ceea ce a făcut în fața sălii pline.
Și după ce a vorbit, s-a dovedit că directorul UNICEF, Jim Grant
se afla în sală, a venit și a zis: „Ce-ai zice să devii ambasador UNICEF.”
Abia așteptam să vină o vreme,
după toate călătoriile pe care le-am făcut în copilărie,
când mă voi pensiona, ca să am grijă de grădină, de câini,
de tot ceea ce iubesc, așa arată Raiul pentru mine.
Însă călătoresc încă o dată în jurul lumii, însă mă bucur să fac asta,
pentru că pentru copii aș călători pe lună.
Cunosc UNICEF de mult timp
și e un lucru minunat că mi-au permis să fac asta.
Era bucuroasă să ajute. Era mândră și fericită.
Și-a oferit notorietatea în scop nobil.
Consider că toată iubirea pe care a arătat-o copiilor
și mamelor din întreaga lume,
cred că era un fel de vindecare pentru ea.
A trecut prin război și știa
că nu din cauza foamei trupului, ci cea a sufletului,
a fost capabilă să se conecteze cu acei copii.
Foamea a fost o problemă care a oprimat-o în copilărie,
cred că e ceva ce nu a uitat niciodată.
Primul lucru pe care mi-l amintesc după eliberarea din Olanda
a fost sosirea celor de la Crucea Roșie și UNICEF
care umpleau toate clădirile goale le care le găseau
cu mâncare, îmbrăcăminte și medicamente.
Sufeream de malnutriție la finalul războiului,
Dumnezeu mi-e martor, cunosc valoarea hranei.
Viața mea a fost formată din acele amintiri.
În copilărie, cunoșteam această latură a vieții.
Atât de multă suferință și sărăcie.
Acele amintiri nu m-au părăsit niciodată.
Probabil că cel mai important lucru
de care mi-a păsat în viață de-a lungul acelei perioade
când lucrurile deveneau urâte, umanitatea are ceva extraordinar,
în astfel de circumstanțe, ai nevoie mult mai mult de cel de lângă tine.
Dacă această carieră mi-a lăsat ceva special,
e vorba de vocea mea,
această curiozitate pe care o au oamenii să mă vadă, să vorbească cu mine,
lucruri pe care îl pot folosi pentru binele copiilor.
- Unde să stau? - Chiar acolo.
Chiar acolo.
Sunt un adevărat mesager pentru UNICEF.
e vorba de mult mai mult, dincolo de a vedea,
a te întâlni cu presa, a vorbi cu oamenii și în general,
e vorba despre a apăra nevoile unui copil.
Există foarte mulți copii, sunt atâtea lucruri de făcut.
Audrey și-a luat foarte în serios angajamentul.
Înainte de misiune, a studiat situația.
A studiat partea politică și s-a implicat foarte tare
în toate problemele sociale.
Și împotriva dorinței sale de a fi liniștită,
a început să se implice în această misiune stresantă.
La finalul războiului, a observat o societate și-a promis
că nu vom face niciodată asta
și ne vom asigura că prevenim.
Acum s-a propulsat peste 35 de ani, regăsindu-se într-o tabără în Somalia.
În luna septembrie a anului 1992,
mă aflam în Somalia, raportând pentru presă…
EDITH LEDERER JURNALIST DE RĂZBOI
…despre foametea care cuprinsese țara.
Audrey vizita programele în care UNICEF era implicat
în legătură cu copiii malnutriți.
Într-un loc precum Somalia, puteai observa
că într-adevăr nu exista hrană pentru a ajuta…
BUN-VENIT AUDREY HEPBURN
…și cred că era foarte mâhnită că exista atât de multă moarte.
Să pășești într-un centru alimentar pentru copii…
să simți mirosul morții, să vezi cum sunt aruncate cadavrele.
Acele fețe micuțe
E insuportabil.
Văzând asta, a realizat nemărginirea,
tragedia a ceea ce am văzut.
Acest lucru te marchează
și vrei să te întorci înapoi iarăși.
Într-un fel, e un fel dependență.
ÎNTOTDEAUNA (1989)
Știam că se luptă cu anxietatea.
Își dorea să elibereze durerea…
însă nu a putut.
O înfuria faptul că încă se permitea așa ceva
în secolul 20, după toate lipsurile
pe care le-a trăit din cauza războiului mondial.
Nu există un război mondial,
deci nu există motive pentru ca un copil să sufere de foame.
Să vezi cum mor copilași în fața ta…
din cauza foametei.
Este total inacceptabil.
Și sunt furioasă pe noi înșine.
Nu cred în vină colectivă,
însă cred în responsabilitate colectivă.
Consider că trebuie să vorbești, din momentul în care te afli pe teren.
Din minutul în care ai văzut un copil chinuindu-se să respire,
iar în ultimele sale clipe,
te grăbești spre casă și faci tot ce poți în legătură cu asta.
Sunt Audrey Hepburn.
Acesta e un apel urgent cu privire la copiii din vechea Iugoslavie
care suferă…
Era o femeie altruistă și credea
că baza o reprezenta educația copiilor
și îngrijirea acestora.
S-a dedicat foarte mult copiilor.
Vizitam multe țări și ne întâlneam apoi,
iar ea voia să știe:
ce ai văzut în Mali? Ce ai văzut în Somalia?
Voia mereu să știe ce se întâmplă.
Voia să meargă în Bangladesh
deoarece spunea că lumea a renunțat la Bangladesh.
Deoarece anual aveau inundații în timpul musonului și alunecări de teren.
Astfel că a spus: „Pe acești oameni aș vrea să îi văd și să-i sprijin.”
Își dădea toată silința
pentru a implica persoane importante în misiunile sale.
Era un mod de a explica oamenilor
că există alte moduri de a ajuta.
Nu doar a oferi bani, ci a pune presiune pe guverne.
S-a prezentat în fața Congresului SUA
solicitând finanțare suplimentară pentru o anume urgență
și a obținut de la ei 60 de milioane de dolari într-o oră.
Acest lucru demonstra cât de puternică era…
S-a folosit de numele său pentru a face bine.
Dacă toată lumea ar face asta, lumea ar fi un loc mai bun.
Consider că un mare avantaj este că, atunci când călătorești,
așa cum am făcut în săptămânile din urmă,
pot menține fantasticul grup de oameni din întreaga lume
care au făcut atât de multe lucruri în Etiopia, unde se află.
Tineri doctori, asistente, voluntari care au ajutat copiii.
E mult mai bine pentru ei să stea acolo
și pentru mine să împărtășesc lumii, vorbind cu voi.
Era altruistă, nu se oprea.
Își dorea să continue pentru a-și îndeplini misiunea.
Robert obișnuia să spună:
„Mi-aș dori să îi acorde pauze.”
UNICEF îmi spunea:
„Credem că ar fi bine să mergi în Sudan.”
Își dorea să meargă acolo.
Mă îngrijoram și o întrebam.
Însă îmi spunea: „Nu, voi merge. Sunt rezistentă, voi merge.” Și pleca.
Uneori spunea: „Câteodată mă întreb dacă ajută la ceva.”
Ca fotoreporter, îi spuneam același lucru.
Uneori mă întreb dacă fotografiile mele au vreun impact.
Însă apoi, de fiecare dată când călătorea și promova ceva anume,
UNICEF spunea că au primit mai mult de un milion de dolari
datorită apariției sale în talk-show-uri și emisiuni,
iar acest lucru o bucura.
La cinci ani după ce s-a alăturat UNICEF, fundația s-a dublat ca mărime.
Și nu cred că s-a mai petrecut asta de la război.
Vorbeam întotdeauna despre demnitate și iubire…
IUBIRE
…cred că s-a străduit să găsească iubirea.
Cred că acesta e unul dintre motivele pentru care e atât de axată pe iubire.
Din cauza suferințelor prin care a trecut,
a pierdut o parte din acea iubire pe care o aștepta și o dorea.
Și consider că de aceea își dorește să o împartă cu acei copii.
Spunea întotdeauna „Te iubesc” și nu se abținea niciodată.
Avea atât de multă compasiune pentru copiii care sufereau.
TE IUBESC
A iubit cu adevărat umanitatea.
Ajutorul social prin mijloace umanitare
și reacția la suferința umană, pe ele ar trebui să se bazeze politica.
Consider, că odată cu trecerea timpului, în locul unei politicizări
a ajutorului umanitar, ar trebui să existe o umanizare a politicii.
Visez la ziua în care vor fi un întreg.
Nu ne putem permite să renunțăm.
Avem resursele, avem timp și trebuie să avem iubirea
pentru a avea grijă de aceste milioane de copii.
A avut loc o furtună în februarie, cu un an înaintea decesului lui Audrey,
furtună ce a doborât o salcie măreață.
A fost tristă, deoarece își petrecea mult timp sub acea salcie.
Când m-am întâlnit cu ea, mi-a spus: „Eu urmez.”
Am fost foarte trist, n-am putut răspunde și n-am răspuns, doar am ascultat.
Am înțeles că se petrecea ceva.
Într-o zi când Audrey a intrat în grădină,
tatăl meu grădinărea,
iar el a întrebat-o: „Când veni să mă ajuți iar?”
Iar ea i-a răspuns: „Te voi ajuta, dar nu o voi mai face la fel.”
„Te voi ajuta, însă într-un mod diferit.”
Când am fost împreună în Somalia,
am luat pastile împotriva malariei și mi-au dat o stare de rău.
Așa că i-am spus lui Audrey:
„Mă gândesc să renunț pentru că mi-e rău.”
Iar ea mi-a răspuns: „Și eu, pentru că mă doare stomacul
și cred că din cauza pastilei. Și eu renunț.”
Însă nu din cauza acelor pastile,
nu din cauza lor avea dureri de stomac.
Știa că ceva nu era în regulă, însă nu a vorbit despre asta.”
JOHN ISAAC FOTOGRAF ȘI PRIETEN
Și a ținut totul pentru ea.
Când lucram pentru UNICEF, am fost în Sarajevo într-o misiune.
Am stat acolo două luni,
fără nicio legătură cu ceilalți, pentru că orașul se afla sub asediu,
iar după două luni am reușit să pot telefona,
așa că am sunat la ea acasă și a răspuns Giovanna.
Am rugat-o: „Giovanna, dă-mi-o la telefon pe doamna.”
Giovanna a răspuns: ”Dar signora nu e aici”.
4 NOIEMBRIE 1992 ACTRIȚĂ SE OPEREAZĂ DE CANCER
„Nu știți? Se vorbește în toată presa.”
„E foarte bolnavă și se află în Los Angeles.”
I-am răspuns: „Nu, habar nu aveam.”
Giovanna plângea iar eu înlemnisem.
Așa că l-am sunat pe Robert, iar acesta mi-a spus: „Are cancer.”
L-am întrebat: „Face chimioterapie?” El mi-a spus: „Nu face.”
Când mi-a spus asta, știam că situația e gravă.
Mama a fost invitată să zboare cu ea în Elveția, dacă voia.
Însă mama a răspuns: „Nu, vreau să-mi iau rămas bun aici.”
„Vreau să te văd plecând cu un zâmbetul pe buze.”
Între ele era ceva… Știa că ea era…
Că nu se vor mai vedea.
Nimeni nu a crezut că e vorba de ceva atât de grav și de rapid.
Era foarte liniștită,
de obicei îți e frică, însă ei nu-i era.
Era foarte bolnavă și mă întreba cum mă simt.
Avea ceva pe suflet, altfel n-ai cum să reacționezi așa
în ultimele clipe din viață.
Se afla în dormitorul său,
iar noi stăteam cu toții în jurul său.
Am sărutat-o pentru ultima dată.
Și atunci am văzut-o pentru ultima dată.
Mi-am iubit cariera și am iubit să joc în filme,
pe toți prietenii mei și așa mai departe.
Însă există un timp pentru orice, așa cred.
Îmi doresc să mai continuu o perioadă cu ceea ce fac acum,
până voi rămâne fără energie
și gata. E timpul să închei.
Mama a decedat pe 20 ianuarie 1993, la ora 20:00.
Eu am fost cel căruia asistentele i-au arătat totul
legat de medicamentele administrate și schimbarea pansamentelor.
Stăteam pe scaunul de răchită de lângă patul său
în ultimele săptămâni din viața sa.
Stăteam acolo și uneori ațipeam,
iar ea se trezea în toiul nopții
și vorbeam despre toate lucrurile care contau pentru ea.
Consider că a simțit întotdeauna
că a avut neajunsuri de-a lungul vieții.
Simțea că era greșit să poarte ranchiună într-un fel sau altul.
Trebuia să facă pace cu viața, pentru că nu avea încotro.
Spunea adesea că era noroc să nu ai de ales,
să fii nevoit să mergi mai departe.
Încă din copilărie,
am fost învățată că era nepoliticos să atragi atenția asupra ta
și să nu faci un spectacol din viața ta.
Apoi am continuat și mi-am creat o viață bună făcând exact asta.
Audrey Hepburn a fost în mod evident revoluționară.
Moștenirea artistică, a bucuriei.
Avea un trecut foarte intens.
A creat ceva atemporal,
care cred că nu se va demoda niciodată.
Chiar și astăzi, consider
că ea continuă să inspire, e un adevărat simbol.
E permanent pretutindeni
și într-un fel, o parte din ea se află încă aici.
Moștenirea sa se află încă aici.
A transformat trauma în iubire.
Mulți oameni nu primesc iubire și cresc devenind
foarte nefericiți și dușmănoși.
Însă cred că se pricepea foarte bine să iubească
din cauza aceasta, să iubească acei oameni care chiar aveau nevoie.
Iubirea pe care nu a primit-o
a transformat-o într-un simț mai dezvoltat al dăruirii și iubirii
și de aceea consider că încă e foarte iubită.
A trecut prin momente dificile,
însă umanitatea sa și modul său de a fi recunoscătoare vieții,
a vrut să împărtășească acest lucru lumii.
Și a aflat cum să facă asta.
A spus la un moment dat că Crăciunul anului 1992
a fost unul dintre cele mai frumoase
pentru că era sigură…
că o iubeam.
Era o persoană capabilă să iubească.
L-a iubit pe Robert foarte mult și pe copii, evident.
Iar spre sfârșitul vieții…
s-a iubit pe sine.
La sfârșitul vieții…
a descris persoanele din cameră.
Că aceia erau cei din lumea de dincolo,
cei care o vor lua de aici.
Spunea: „Nu-i poți vedea, însă stau chiar acolo
și mă așteaptă.”
Probabil că cel mai important lucru pe care l-am purtat prin viață
a fost că indiferent cât am suferit,
acel lucru m-a ajutat mai târziu.
Iar când iubesc, o fac necondiționat.
SubRip & Sync: LEONTIN subs.ro TEAM (c) www.subs.ro
Subtitrarea: Iuliana Pană