Snaž se.
Uzdravit.
Bude to dobré.
Slibuju.
Nic ti nevyčítám, ano?
Ale zkus to, prosím.
Zkusím.
Milujeme tě.
Pěkné, viďte?
Uklidňující, že?
Zvuky města.
Lidský ruch a shon.
Máme tu nového kamaráda Jacoba, vyjdeme mu vstříc
a představíme se.
Začnu.
Ahoj, Jacobe.
Jsem dr. Angeliová, psycholožka.
Zvuky města začínám každé sezení,
abych vás vzala pryč z kliniky, na místo,
kam patříte.
Budeš pokračovat, Rufusi?
Ano.
Ahoj, Jacobe. Jsem Rufus.
Jsem kluk. Míval jsem za to, že jsem vlčák,
a nejradši mám solené hovězí.
Výborně.
Judith.
Judith, prosím, představ se.
Mám ti zakázat kostým?
Fajn, tak dál.
Jeremy.
Ahoj, jsem Jeremy a nejsem veverka.
Nejsi.
Dobře.
Prosím!
Nechte mě být veverkou.
Zapisuješ si denně do deníku?
Je to důležité, lidi.
Pomáhá vám to odpoutat se od své projekce.
Zapisuju si.
A udělals senzační pokrok, Rufusi.
Psaní vás dokáže změnit.
JACOB
Čau.
Jsme rodina.
Poznal jsem to na první pohled.
- Rodina? - Jo.
Canidae Caninae. Jsme stejní.
Tvoříme smečky.
O tom nevím.
Ale jo. Vlka znám.
Znám jich několik. Na netu jsou fakt populární.
Já si vybral vlčáka kvůli našemu vlčákovi Sparksovi.
Měl jsem smečku.
Nebyla moje, jen jsem do ní patřil,
mámu to vyděsilo a poslala mě sem.
Nemá ráda systém. Proto mě učila doma.
- Jasně. - Jo.
To je Za pár. Další fáze.
Za dobrý chování. Brzy ho pustí.
Ne! Promiň.
Nedoporučuje se zasahovat.
Proč?
Za pár mu ukazuje, jak se mýlí.
Přijal svoje chlapectví, jde vzorem.
- Koukej na mě. - Hej!
Ne, Jacobe, dodržuj pravidla, pokud se chceš zlepšit.
Problém?
To bych řek.
Sušenku pro Lóru?
Čím chceš být?
Zvířetem zmítaným instinkty?
Nebo člověkem plným laskavosti?
Všechno máš před sebou.
Tvé pravé já. Vrať se k němu.
Co jseš za zvíře? Kvůli jídlu.
Vlk.
Jacobe. Nemusíš mít talíř.
Vezmi si misku.
Nováčci to mají dovolený.
Pohladíš mě?
Rufusi, ne.
Rufusi! Vstávej!
Proč?
Vedl sis tak dobře.
Posaď se. Přinesu ti talíř.
Dneska se nepasu?
Bohužel, Louise.
Musíš sníst skutečné jídlo. Pak dostaneš semínka.
Tak žádná nedostaneš.
Výborně.
To je ono.
Výborně, Judith. Vidíš? Sílíš.
Přisuň se ke stolu, prosím.
Dojedls?
Fajn.
Judith.
Běž!
Honem!
Tady si sedni.
Získals sto bodů.
Vrchol týdne.
Proč nám to dávají?
Technika nás spojuje s naší lidskou stránkou.
Nebo tak něco.
Nevěříš, že to funguje?
A ty?
Jeremy, připrav se. Jsi na řadě.
Běž!
- Příroda je lidský konstrukt. - Přidej!
Dr. Mann ti to poví. Jeho plastový teorie.
Připravit.
Říkáme mu Zřízenec. Drž se od něj dál.
- Dr. Angeliová je lepší. - Přidej!
Ale i ona žere jeho metody, takže...
Běž.
Tvrdí, že je to léčitelná nemoc.
Co to teda je?
Bůh.
No tak!
Hej! Pojď sem.
Pojď, Jeremy. Nic na tom není.
Mám ti pomoct?
Šup, do toho.
To je ono.
Buď sám sebou. Tohle jsi ty.
Ano. Běž.
Nestyď se před novým kamarádem.
Vylez na strom. Do toho. Měla by to být hračka.
Výborně.
Ne.
Ne. Jako veverka. Ne jako kluk.
Nevíš, jak šplhají veverky?
Měl bys, když jsi veverka.
Ne, veverky šplhají vertikálně.
Pomáhají si tlapkami a drápky.
Šup, zapoj tlapky a drápky.
Ano!
Zadrápni se.
Do toho, Jeremy.
To jsi přece ty.
Do toho, Jeremy.
Dělej!
Jsi volný.
Šup, dokážeš to.
Snaž se. Zapoj veverčí drápky.
Copak?
Co je, Jeremy?
Co je?
Co se ti stalo?
Ale no tak, to nic není.
Už chápeš, že nemůžeš být hlodavec?
Ne?
Neboj, my ti s tím pomůže. Metoda pokus - omyl.
Pomozte mu.
Zamotal ses.
Trochu si odřel prst.
Anja se o tebe postará.
Jacob.
Vlk Jacob.
Když jsi vlk, běž na čtyři.
Šup.
To je ono.
Když jsi vlk, zavyj.
Napadni mě, když jsi vlk.
Nebylo by to poprvé, viď?
- Rodiče mi to řekli. - Nechci být vlk.
Nelži mi.
Znal jsem kluky, co si mysleli, že jsou vlci. Stálo je to život.
Zavyj.
- Prosím. - Zavyj!
Hodný.
Viděli jste? Vzdoroval.
ČLOVĚK - ZVÍŘE
Podle rukou, rtů a nosu
můžeme říct,
že je to chlapec.
Je to tak?
Tvrdíš, že nechceš být vlkem. Je to tak, Jacobe?
Je to tak? Nechceš být vlkem?
Sednout.
Tady, Annalise.
Čti od záložky. Prosím.
"Oči mi omezují zrak.
Zaměřují se jen na největší věci.
Nos nemám dost protáhlý.
Nedokážu nasávat pachy, jak bych měl.
Proto jsem špatný lovec.
Na prstech se mi dělají puchýře.
Klouby mě bolí od tvrdé země.
Nemám měkké tlapky, jak bych měl mít."
Pokračuj.
- Nemůžu. - Proč ne?
Je to člověk nebo ne?
Člověk, který se popisuje jako vlk.
Je to jen něčí popis.
Černá dívka. Bílý chlapec.
Ona má kožní chorobu. On problémy s jídlem.
Takže chceš říct, že když se považuješ za zvíře,
jsi zvíře?
Ano?
Celý týden tedy budeš žít jako tvé zvíře.
Pak mi řekneš, jaké to je být pandou
a žvýkat bambus.
"Bolí mě kosti, když si sednu, jak bych měl.
Něco mi chybí.
Ocas.
A ošklivý penis mi visí a houpá se,
přitom by měl být zasunutý dovnitř a krytý kožešinou.
Záda jsou jen bezcenným kusem masa, který neodpovídá mému postoji.
Jsou moc velká a svaly jsou k ničemu.
Na čtyřech mi svaly pracují jinak.
Neustále mě bolí ramena.
Hlavu nemám správně vztyčenou.
Bolí mě krk, když ji zvednu;
ustavičná připomínka,
že jsem ve špatném těle."
Tos napsal ty, Jacobe.
Víš, že jen hraješ roli.
Slibuju ti, že tě té představy zbavím,
než tě pustíme.
- Slez. - Pardon.
Nejsem vlk.
Přestaň.
Tohle je moje teritorium. Prozradíš nás.
Nemůžu.
Je tu někdo? Haló?
Tam ne. Pojď.
Lepší?
Pracuješ tu?
Ne tak docela.
Kdes vzala klíče?
Mám konexe.
Takže jsi pacientka?
Ne tak docela.
Jak dlouho tu jsi?
Dlouho.
Až příliš.
Přemýšlelas o útěku?
To zkusil jen jeden.
Místní chuligáni ho zmlátili a v lese umřel hlady.
To sis vymyslela.
Ne.
Je to pravda.
Něco jsem ti přinesla. Hlavně jídlo.
Díky, mami.
Mám pro tebe další náramek.
Abys měl něco barevného na ruce,
kdyby ti bylo smutno nebo...
Nevypadá to tu tak strašně.
Bratr chtěl přijít, ale...
- Jak se má? - Jeremy, ne...
- Chybíš mu. - To ne. Pojď.
- Taky mi chybí. - Dr. Manne!
Problém, paní Walshová?
Podívejte, co jste mu udělal.
Věřte našim postupům. Děláme, co je třeba.
Třeba? Zmrzačil jste ho! Vezmu ho pryč!
Chápu, že se zlobíte, paní Walshová.
Nechceme, aby naši blízcí trpěli.
Ale pochopte, že venku bude trpět ještě víc.
Porucha druhové identity pramení z traumatu, izolace, nejistoty.
Ale pacienty lze vyléčit.
A já dělám vše, co je v mých silách,
aby se vrátili k zdravému a spokojenému životu.
Chcete to synovi odepřít?
Pojďme to probrat v soukromí.
Nic se neděje. Pojďte, paní Walshová.
Musíš se uzdravit.
Zasloužíš si normální život.
Rodinu. Práci.
- Edwino. - Je to pravda.
Copak to nechceš?
Nic moc. Málo.
No, něco tam je.
Převážně dvoustránky.
Obrázky.
Dvoustránky.
Ano, řiď se obrazovkou.
Ano, vidím.
Napsals jen tohle: "Dnes jsme s Veverkou aportovali.
Bylo to fajn. Miluju to."
Jo.
Jo, včera jsme aportovali a bylo to fajn.
Chápu.
Ale máš si zapisovat své vnitřní pocity, Rufusi.
Čas na obrázky, Judith.
- Slez. - Slez.
Nebudu se opakovat, Judith.
Čas na obrázky, Judith.
Hrát si můžeš později.
Prát si můžeš později.
Nedělá pokroky.
Možná bych to měl zkusit já.
Ne, je křehká. Potřebuju víc času.
Úchylové! Takhle dopadnete!
Obejít střepy.
Zkuste ho chytit. Běžte hlavním vchodem.
Ticho, Rufusi! Běžte dovnitř.
- Běžte dovnitř. - Pohyb.
Pohyb! Půjdu zkontrolovat kamery.
Pojďte se mnou, koukneme na zadní vchod.
Jsou to jen zlí lidé,
bez soucitu k těm, kteří se vymykají.
Dovnitř.
Jsem tu odmalička.
Dr. Angeliovou beru jako mámu.
Znám to jen tady.
Z dřívějška si pamatuju jen vodu.
Prasklinu ve stropě
a vodu, která pořád kapala.
Slyšela jsem to
a celou noc počítala kapky.
Moje první vzpomínka.
Chtěla bych zapomenout.
Co ty?
Odjakživa mám tenhle pocit.
Instinkt.
Všechno, co jsem se jako malý učil, mi přišlo špatně.
Nesedělo mi to.
Nedokážu to vysvětlit.
Pokračuj.
Procházeli jsme se lesem,
když jsem to zaslechl.
Pořád to cítím.
Volání jen pro mě.
Volalo mě to.
A já poslechl.
Vyškubl jsem se otci a utíkal k tomu.
Připadal jsem si tak lehký.
Každým nádechem.
Chytil mě.
Zvedl mě do náručí.
Něco mi říkal, ale já ho neslyšel.
Slyšel jsem jen to vytí.
Pak jsem mu pohlédl do očí
a vzpomněl si, že jsem jeho syn.
Co tě na lese tak láká?
Pachy.
Země.
Vlhko.
Zima.
Tahle kůže,
tyhle ruce, vlasy...
Nemám lidskou podobu.
Běžím.
Dýchám.
Ne!
To je ono, leť.
- Prosím, ne! - Ano.
- Ne! - Skoč.
- Ne. - No tak, skoč.
Jsi papoušek nebo ne?
- Jsem. - Jo? Tak leť.
Ne!
Pokud jsi papoušek, tak leť.
Ne.
- Šup! - Ne!
Jsem holka!
Co jsi?
Holka.
Dobře. Výborně.
Tohle je svoboda. Ochota převzít za sebe zodpovědnost.
Ve stáří na mě budete vzpomínat jako na člověka,
který vás podruhé naučil chodit.
Sundejte ji.
Šup, na oběd.
Stop.
Dost.
Víš, co je vytí?
Tvá touha být slyšet.
Máš něco na srdci.
Chceš něco vykřičet do světa.
Tví rodiče...
Tvůj otec...
Jaký s ním máš vztah?
Tvá první vzpomínka?
Jacobe.
Ukažte. Radost.
Výborně. Z vašeho výrazu vyzařuje radost.
To je ono! Vidíš to, Ivane?
Jak ses rozzářil? Ukážeš mi to?
To je ono. Výborně. Takhle začíná radost.
Ale z radosti se stává smích.
Jako byste slyšeli ten nejlepší vtip.
Ano, Olo! Výborně!
Předveďte mi smích, který vychází z vašeho nitra!
Smějte se nahlas.
Až vás budou bolet tváře.
Pořádný smích! Ano, Ivane!
Pořádný smích taky vychází odsud. Zkuste to.
Nahlas.
- Smějeme se. - To je ono!
Smějeme se.
A teď zkusíme chichot.
Chichot je něco jiného.
Ještě to není úplný smích.
Chichotáte se, uvnitř vás to začíná bublat.
Výborně. To je ono, Louise.
Ano!
K večeři bych si dal kachnu.
Slez.
Ne! Necítím ruce!
Prosím!
Jacobe!
Jacobe, dost!
- Pojď! - Úchyle!
Pojď se mnou!
Vyřešíme to.
Dobře.
Dobře, mám ho tady.
Dobře. Pak zavolám. Zatím.
Jacobe.
Jsem dr. Sullivan, ředitel.
První a poslední varování.
Násilí u nás nebudeme tolerovat.
Volal jsem rodičům.
Pokud se to bude opakovat, vyvodím vážné důsledky.
A to nechceš.
Vezmi si to k srdci.
Pro vlastní dobro.
Ničeho nedosáhneš, když budeš bojovat.
Připravený, Rufusi?
Fajn, jak víte,
dělám velké pokroky.
Důkaz číslo jedna.
Máma se mě tedy rozhodla vzít domů. Já vím.
Prý už jsem tu dlouho
a chce mi dát šanci žít venku...
Určitě si říkáte, co si beze mě Jacob počne. Je citlivka.
Taky mě mrzí, že přijdu o slavnostní ceremoniál Za pár.
Že to s vámi neoslavím, až budete končit.
Ale máma ví líp.
Pojedeme na dovolenou,
budu se chovat jako člověk.
Ale chci vám něco předat. Můj úspěch...
Rufusi, nejdeš na dovolenou.
Matka tě vyzvedne, ale na dovolenou nejedete.
Bude to něco jako dovolená. Ale chtěl jsem říct...
Bude to taková dovolená. Domácí dovolená.
Ale můj úspěch je vaším úspěchem.
Úplně mi to nevyšlo... Ale můj úspěch je vaším úspěchem.
Máme tu tradici, že se slavnostně loučíme
s každým odcházejícím pacientem.
Předstup, prosím, Roberte Warde.
Výborně, Roberte.
Zvedni to, ať to vidí rodiče.
Na rozloučenou se kompletně odstřihneš od svého zvířete.
Můžeš, Roberte. Do toho.
DRUHOVÁ DYSFORIE
To je ono.
- Výborně. - Výborně, Roberte.
Dobrá práce. Skvělé.
Nora Noonanová.
- Pojď, Noro. - Předstup.
Výborně, Noro. Odvedlas pořádný kus práce.
A Sophie MacFarlaneová.
Pojď, Sophie. Dobrá práce.
Do toho, Sophie.
Hluboký nádech.
Nespěchej.
Velký den. Výborně.
To není fér!
Nikdy se odsud nedostanu!
Hej! Co se děje?
- Nikdy mě nepustí! - Co ti udělali?
- Co je? - Pustí je!
- Ven! Co tady děláš? - To není fér!
- Řeknu to dr. Mannovi. - Co jste jí udělali?
Nic o ní nevíš! Ven!
Zase?
Vážně? Scéna při každém loučení.
Děti se vrací k rodičům.
To bys chtěla?
Jo? Chceš pryč?
Nechte toho. Chcete se mě zbavit?
Ne, jsi sebestředná. Pojď sem.
Sedni!
Takhle se vidíš?
Lehni!
To jsi ty, tahle ubohá zablešená bestie?
Odpověz.
Ne.
Ale je to vlk.
Člověk ho chytil a utratí ho.
Proto jsme nadřazený druh.
Takhle vidíte člověka?
Ano.
Opatrně, Jacobe.
Kdo dlouho hledí do propasti, toho propast pohltí.
Pojď. Jdeme.
Hni se!
Pohyb!
Nejsem vlk, jsem jen agresivní kluk.
Nejsem vlk,
jsem jen velice nemocný kluk.
Jacobe.
Taky mě sem šoupli, když jsem nastoupila.
Poškrábala jsem nevlastního tátu.
Chtěla jsem mu ublížit.
Ale vždycky byl silnější.
Počítala jsem kapky kapající z děravého odtoku.
Věděla jsem, že přijde.
Pevně jsem zavřela oči
a představovala si, jak skáču z okna
a dopadám na všechny čtyři.
Jak utíkám.
Tak rychle, že mi nikdo nestačí.
Pachy.
Země.
Vlhko.
Zima.
Kolem mě se míhají stromy.
Utíkám.
Dýchám.
Nemám lidskou podobu.
Jednou spolu poběžíme.
Chceš o svém spoluvězni vědět víc?
Před lety přežil pád letadla.
Uvízl v poušti, bez jídla a vody.
S hrstkou přeživších
museli sníst cestujícího, který nepřežil.
Když je zachránili, byl v šoku.
Dokázal jen řvát.
Začal se chovat jako lev.
Žil venku, řval,
terorizoval lidi z okolních vesnic.
Dokud ho nenašla manželka
a neumístila ho sem na neurčito.
Už mu nebylo pomoci.
Dneska tě nechám spát v pokoji.
Už víš, že existuje bod, ze kterého není návratu.
My, lidé, si uvědomujeme své duševní pochody,
myšlenky, pocity, vjemy.
Jsme jediní tvorové na Zemi s takovým druhem sebeuvědomění.
Říká se tomu vědomí.
Díky němu jsme nadřazení zvířatům,
která jednají pouze instinktivně.
Dokážeme o sobě přemýšlet, dívat se do budoucnosti,
proto jsme dokázali přežít a zkrotit přírodu.
My, lidé, si uvědomujeme
své duševní pochody, myšlenky...
Zklamal jsi mě, Jacobe.
Vrátil ses sem.
Dal jsem ti šanci, ne?
Ne?
Pohyb! Dovnitř!
Jacobe? Dovnitř. Hned.
Jacobe...
Jacobe!
Jacobe.
Jacobe! Přestaň!
Jacobe!
Snažil jsem se ti pomoct, jak jen bylo v mých silách.
Přesto jsi tady,
spoutaný a s náhubkem, jako zvíře, kterým chceš být.
Chceš si to ještě zhoršit?
Můžeš! Velmi snadno!
Nechápu to.
Šlo to tak dobře, a pak...
Žádnou paniku. Proto jsme tady.
Dr. Mann za chvilku přijde.
Jinak jsem ho přivést nedokázala. Nechtěl se hnout.
Jistě, chápeme. Máme to pod kontrolou.
Rufusi, ne.
- Omlouvám se. - To nic.
Žádnou paniku.
- Omlouvám se. Zaplatím to. - To nic.
- Paní Fletcherová. - Zdravím.
Ahoj, Rufusi.
Moc se omlouvám. On... Vyčural se na podlahu.
To nic. Vytřeme to.
Co se děje, Rufusi?
- Od včerejška se chová takhle. - No tak.
Překvapuje mě, že ses vrátil. Vedl sis tak dobře.
- Nebral... - To je ono.
Hodný. Šikovný kluk.
Odveďte, prosím, paní do kanceláře.
- Jistě. - Dejte mi to.
- Pojďte. - Poradím si.
- Tudy. - To nic.
- Je v dobrých rukách. - Dobře.
- Fajn. - Ahoj, Rufusi.
Dobře.
Rufusi.
Jo?
Zlobivý kluk.
Udělals loužičku.
Zlobivý kluk.
Podívej, cos tu udělal.
Ošklivý kluk.
Teď to musí někdo uklidit, viď?
Měl by ses stydět, viď?
Ošklivý, zlobivý kluk.
Ošklivý kluk. Viď? Zlobivý.
Jacobe.
Co ti provedli?
Podívej se na mě.
Kdy utečeme?
Brzy.
Cecile.
Proboha.
Zpátky. Běž.
Běž.
Zpátky!
Tady.
Vážně myslíš, že bys s ním měla nějaký život?
Nevzpomínáš si, co se stává hezkým holkám,
které nemají nic?
Jdeme na to! Skupinový tanec! Tři, čtyři, teď!
Raz, dva, tři, čtyři. Výborně!
Úsměv! Šest, sedm, osm.
A raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm! Výskok!
Raz, dva, tři, čtyři,
pět, šest, sedm, osm.
Hop. Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm. Otočka!
Raz, dva, tři, čtyři...
Proč nemůžeš poslouchat, Jacobe?
Když tě žádám?
Raz, dva, tři. Dva, tři.
Naposledy! Raz, dva, tři.
A od začátku.
Pět, šest, sedm, osm. A...
Raz, dva, tři, čtyři,
pět, šest, sedm, osm.
Raz, dva... Zařaď se, Jeremy.
Pět, šest, sedm. Výskok!
Raz, dva... Pokračujte.
Sedm a osm.
- A raz, dva... - Co mu dělají?
To je fuk. Pokračujte. Sedm a otočka. Raz...
Zařaď se, Annaliso.
Teď to nejlepší.
Jak dopadneme, když tu zůstaneme?
A otočka.
Všichni se uzdravíte.
Jak dopadneme, když tu zůstaneme?
Stanou se z vás skvělí lidé.
Budete víc sami sebou, než kdy dřív.
- Jak dopadneme? - Naposledy. Raz, dva.
Pět, šest, sedm, osm!
A raz, dva, tři...
Jak dopadneme, když tu zůstaneme?
Do řady!
Dovnitř! Okamžitě!
Všichni dovnitř! Tudy!
Rufusi.
Dovnitř. Rufusi!
- Jak? - Nechte toho!
Zpátky do pokojů!
Jak dopadneme, když tu zůstaneme?
Jeremy! Dolů!
Doktore Manne!
Byli nezvladatelní.
Naser si.
- Naser si. - Jo.
- Jo.
- Jsi holka! - Jo.
Jsi holka!
Jsi holka! Řekni to!
Řekni: "Jsem holka!"
Řekni to!
Jsem holka.
Jseš ubohej. Ubohej.
Vrať je.
Řetěz.
Jo, zvednu tě.
Pojď.
Počkej. Něco se nám stane. Koukej.
Počkej! Je v pořádku?
- Kdo? - Dr. Angeliová.
- Jo. Pojď. - Ne, počkej!
- Nemůžu! - Cože?
Jak tam budeme žít?
Prosím, zůstaň tu se mnou.
Ne.
Co budeme jíst? Kde budeme žít?
Kde vezmeme peníze? Budeme je potřebovat.
Co tam se mnou bude?
Víš, co tam dělají holkám jako já? Nemůžu odejít.
Počkej. Prosím.
Poslouchej Manna, hraj to a on tě pustí z klece.
- Jednou. - Hrát? Nemůžu.
Vím, že to přežiješ,
pak budeme mít klid, spolu,
a jednou nás pustí.
Nejde o přežití. Chci zachránit své já.
Zvládneme to. Nějak.
Poběžíme spolu. Budeme volní.
- Budeme sami sebou. - Nejsem kočka.
Je mi líto. Nejsem.
Ale záleží mi na tobě.
Prosím, zůstaň.
Nemůžu.
- Ne. - Nemůžu tu zůstat.
- Prosím, zůstaň. - Musím jít.
Ne!
Jacobe.
Jacobe!
Zůstaň!
Titulky: Plint Překlad: Martin Drtina