‏- סדרה של NETFLIX -
‏- ספר 7: חזון יוחנן -
‏כאב לך?
‏כן.
‏לא!
‏הם מוציאים אנשים מהבתים בכוח.
‏אנחנו חייבים לצאת מפה. ‏-לאן נלך?
‏לכנסייה, כדי להביא את הבן שלי. ‏הוא עדיין בכנסייה.
‏מה הם עשו לו? ‏-אדי…
‏מה קרה לאבא שלי? ‏-מה הם עשו?
‏אני לא יודעת. ‏-אמרת שחקרת את הדבר הזה.
‏אמרת שיש לך דוגמיות.
‏לא אמרתי. אני לא יודעת. ‏-תהיו בשקט.
‏למישהו יש קליטה?
‏לא. הם בטח הפילו את האנטנה הסלולרית.
‏והם שלחו מפה את המעבורות.
‏סטרג' התעסק עם הסירות. ראינו אותו היום.
‏סירות, טלפונים, חשמל. הם מבודדים אותנו.
‏סירות. ‏-יש לי סירת קאנו ליד האפרדס.
‏אני חושב שהיא ‏לא מסוגלת להעביר אנשים ליבשת,
‏אבל לפחות אל מחוץ לאי.
‏ההורים שלי… הם נמצאים שם. ‏הם יצטרכו לבוא איתנו, נכון?
‏ניקח אותם לרופא. יש מקום.
‏יש מספיק מקום על סירות הדיג. ‏-לא על זה אני מדברת.
‏היא לא מתכוונת לעזיבה.
‏כי הם יבואו אחרינו, כמו שבוו אמרה.
‏לכן הם לא הטביעו את הסירות.
‏לכן הם רק ניתקו כמה כבלים, ‏כי הם זקוקים לסירות.
‏כדי שיוכלו לעזוב… לאחר מכן.
‏שרה, אמרת שזו מחלה מדבקת.
‏אם רק אחד מהם יצליח להגיע ליבשת…
‏איך זה יעזור?
‏איך כל זה יעזור? האקדחים והסכינים?
‏הם מתאוששים.
‏את ראית, הם… זו לא הדרך.
‏זו אף פעם לא הדרך.
‏ייתכן.
‏אולי נרוויח ככה עוד כמה דקות.
‏עוד כמה דקות בחיים.
‏ואולי הכול יסתכם בכמה דקות.
‏אולי שניות.
‏אף פעם לא הבנתי את זה.
‏כולנו אומרים שיש גן עדן.
‏ושהוא ממתין לנו.
‏ואז אנחנו נאחזים, נלחמים, מתחננים
‏בשביל עוד כמה דקות בודדות בסוף.
‏דקות.
‏כבר לא מדובר בנו…
‏מדובר בשאר האנשים בעולם.
‏למות למען אנשים שאפילו לא הכרנו.
‏אין אהבה גדולה מזו.
‏זה מה שכתוב בכתבי הקודש, לא?
‏לפני הכול, נצטרך לקחת אתכם ‏למקום בטוח, ילדים.
‏לא, נוכל לעזור. ‏-לא.
‏לא. ‏-בבקשה, לא.
‏אולי נלך לחוף ‏ונצעד צמוד לקו החוף בכיוון האפרדס,
‏ותיקחו את הקאנו ותחתרו…
‏שוב.
‏ארין גרין!
‏אני רוצה לסיים את השיחה שלנו!
‏אולי היא לא… ‏-היא שם.
‏לא.
‏תלכי. תביאי את הילדים למקום מבטחים.
‏אני רוצה לשוחח עם בוו.
‏אימא!
‏אני אוהבת אותך. ‏-אימא!
‏כל כך. ‏-אימא!
‏לכי.
‏אין לי שום דבר נגדך, אנני פלין.
‏אני רוצה רק לשוחח בקצרה עם ארין גרין.
‏ועם שרה גאנינג.
‏אולי גם עם השריף אוהב הטרור הזה, ‏אם הוא עדיין איתן.
‏כן. כולם בפנים.
‏וגם שני ילדים. ‏-הילדים יהיו בסדר.
‏כבר הושיעו אותם.
‏אינך סבורה שאסכן באמת ‏את הילדים האלה, נכון?
‏בשביל מה זה, אנני? ‏את לא מתכוונת לתקוף אותנו, נכון?
‏כבר עברנו את השלב הזה. ‏-זה לא בשבילכם.
‏בוו, אני רוצה שתקשיבי לי.
‏כי אני חושבת שהצטרכת לשמוע את זה כל חייך.
‏את לא אדם טוב.
‏טוב…
‏זה היה מיותר.
‏אלוהים לא אוהב אותך יותר משהוא אוהב אחרים.
‏את לא גיבורה.
‏ואת בהחלט לא קורבן.
‏אל תטיפי לי מוסר, אנני פלין.
‏לפחות עד שתוציאי ‏את הקורה מעינך, כמו שאומרים.
‏כואב לי לדבר רעות על המתים, ‏אבל אם ריילי פלין,
‏השיכור והרוצח,
‏העיד על איכות החינוך של הוריו…
‏הוא העיד.
‏כל חלק ממנו.
‏אלוהים אוהב אותו.
‏באותה מידה שבה הוא אוהב אותך, בוו.
‏למה זה מכעיס אותך כל כך?
‏הרעיון שאלוהים אוהב את כולם ‏באותה מידה שבה הוא אוהב אותך?
‏היא מעכבת אותנו. תבדוק מאחור.
‏אלוהים!
‏זה בסדר. את תהיי בסדר, אנני.
‏תסתכלי עליי. את תעמדי על הרגליים במהרה.
‏את…
‏ציפורים.
‏בברית החדשה כתוב, ‏"גם אחת מהן לא תיפול ארצה,
‏אפילו לא ציפור אחת, בלי רצון אביכם. ‏הוא מרגיש כל מוות."
‏בצעירותי הייתי בדרום אמריקה, במיסיון,
‏ועמדתי מתחת ל…
‏מפל מים עצום.
‏קנה המידה שלו, כובד משקלו…
‏השאגה שלו הטביעה כל רעש בג'ונגל.
‏כל ציוץ ציפור וכל קול. ובבגרותי,
‏חשבתי על המוות, כמה אנשים מתים בכל שנייה…
‏אנשים, חיות, ציפורים.
‏אם כל טיפת מים במפל הזה הייתה מוות,
‏חשבתי לעצמי, "כנראה זה מה שאלוהים מרגיש".
‏בכל רגע בכל שעה בכל יום, מבול של מיתות,
‏רועש כל כך, איך הוא יכול לשמוע
‏את תפילות הלחש שלי מבעד לשאגת המיתות הזו?
‏כשראיתי מה הוענק לי, חשבתי,
‏"זה הסוף של הדבר הזה. זה הסוף של השאגה."
‏אין יותר מוות.
‏אבל אם להיות כן, ‏וכבר אין טעם להיות דבר מלבד זה,
‏זה היה בשבילך.
‏זה היה בשבילך ובשביל שרה. לכן עשיתי את זה.
‏לכן הכנסתי את היצור לארגז.
‏לכן שיחדתי ושיקרתי והברחתי אותו לפה.
‏זו הייתה הסיבה. לא רציתי שתמותי.
‏כנ"ל לגבי כל השאר, כמובן, אבל לא…
‏לא רציתי שאת ושרה…
‏כל החיים שלנו היו מבוזבזים.
‏בהיתי בך בכנסייה.
‏פחדתי לגשת ולהיות איתך.
‏פחדתי לספר לבת שלנו את האמת.
‏ומעולם לא הרגשתי שזה היה חטא, זה העניין.
‏מעולם לא הרגשתי שאת חטא, ‏והבת שלנו מעולם לא הייתה חטא.
‏היא מעולם לא הייתה טעות.
‏מעולם לא.
‏מה יכולנו לעשות?
‏ג'ון.
‏העולם היה שונה בזמנו. ‏-טוב…
‏נהגתי לומר לעצמי… הייתי אומר לעצמי…
‏בלילות הקשים ההם, כשהיית קרובה כל כך,
‏כשישנת לצד האיש ‏שאיתו היית אמורה להיות, שאת…
‏שאת…
‏שאם היית באה ומבקשת ממני, ‏הייתי מוריד את הצווארון הזה
‏והולך איתך.
‏הייתי הולך איתך לכל מקום בעולם.
‏מעולם לא התכוונתי לעשות זאת, ג'ון.
‏לא לך. ולא לה.
‏ולא לו. במיוחד לא אחרי המלחמה.
‏לא התכוונתי להרוס חיים של ארבעה אנשים.
‏אבל זה כבר נגמר, ג'ון.
‏בחרנו מה שבחרנו.
‏חיינו את חיינו.
‏היא גדלה ואנחנו התפוגגנו, ‏וככה זה אמור להיות.
‏זה אמור להיגמר.
‏כן, אבל הזדמנות שנייה?
‏כעת משאנחנו יכולים להיות משפחה.
‏יש נס מדהים מזה?
‏ריפוי… ריפוי עיוורון, בטח,
‏או קריעת הים, בסדר.
‏אבל הזדמנות שנייה?
‏זה נס אמיתי.
‏הצילו! שמישהו יעזור לי!
‏בעלי! תעזרו לי!
‏שקט. ‏-הצילו! תעזרו לי!
‏אנחנו חייבים ללכת. עכשיו. ‏-תעזרו לי!
‏היי, פלין. ‏-תעזרו לי, בבקשה!
‏יש לכם ריח טוב.
‏כאילו… יש לכם ריח מדהים.
‏תתרחק.
‏ערבוש.
‏הצילו! תעזרו לי!
‏הצילו!
‏ליזה. ‏-אבא?
‏אבא.
‏רוצו!
‏קדימה, רוצו!
‏רוצו!
‏למה היא עשתה את זה?
‏זה לא משנה.
‏אנחנו חייבים לכבות את השרפה.
‏אני לא בטוחה.
‏אם היא תגדל, היא עלולה…
‏כל האי, בגלל הרוח הזו, ‏הוא כמו חבית אבק שרפה.
‏כל האי עלול להישרף עד אפר כמו ב-1984.
‏לא כל האי. נדרש יותר מהבתים בגדה המערבית
‏בשביל לשרוף הכול, וגם אם זה יקרה…
‏הכנסייה לא נשרפה ב-1984.
‏התגלות.
‏"הראשון תקע בשופר והנה התהוו ברד ואש
‏מעורבים בדם והושלכו ארצה.
‏שליש הארץ נשרף, שליש העצים נשרף,
‏וכל ירק עשב נשרף.
‏אבל מוגי הלב והבלתי מאמינים,
‏המתועבים והמרצחים, אנשים הזנונים והמכשפים,
‏עובדי האלילים וכל המשקרים, חלקם באגם הבוער
‏באש וגופרית, אשר הוא המוות השני." שיישרף.
‏שהכול יישרף.
‏מבול חדש.
‏מבול של אש, ‏וכנסיית פטריק הקדוש תהיה התיבה.
‏תושבי קרוקט, התושבים הטובים,
‏יודעים לאן ללכת כשיש סערה.
‏קח את זה. בוא איתי.
‏מה הטעם?
‏דקות.
‏למקרה שיש סירה עם מנוע.
‏סירת מרוץ או משהו.
‏אנחנו נהיה בסדר.
‏את חושבת שנשרוד?
‏זה לא מה שאמרתי. אני אומרת שכך או כך,
‏אנחנו נהיה בסדר.
‏בסדר.
‏- כלבו קרוקט איילנד -
‏זה הדם שלי.
‏כנ"ל. זה הדם שלי.
‏הם… מה שהם עושים לאנשים…
‏אבל לא לך.
‏לא, לא לי. ‏-מובן שלא.
‏אבל אני כבר מרגישה את זה, אד.
‏הבטן שלי כואבת. ‏-אני יודע.
‏אני מרגישה את זה.
‏לזה אני אהפוך, לחיה שלא מסוגלת להתאפק?
‏כשראיתי אותם בכנסייה,
‏חשבתי שזה משהו שהם לא יכולים לשלוט בו.
‏כלומר… משהו שאי אפשר לא לעשות.
‏אבל זה לא כך, אנני.
‏גם אני מרגיש את זה.
‏גם אני מורעב,
‏אבל לא עשיתי את זה.
‏מה שזה לא יהיה,
‏זה לא משנה את מי שאתה.
‏הם שורפים הכול.
‏למה הם עושים את זה? זה לא הגיוני.
‏אני מקווה שהילדים הגיעו לסירה.
‏גם אני מקווה.
‏לעולם לא נדע, נכון?
‏קרוב לוודאי שלא.
‏הם הגיעו.
‏אני מחליטה שהם הגיעו.
‏ליזה!
‏ליזה, מותק, זה אבא!
‏אם את שומעת אותי, ‏לכי בעקבות הקול שלי! ליזה, בבקשה!
‏ליזה!
‏ליזה, מותק!
‏-ליזה, מותק, בבקשה!
‏זה בסדר. את יכולה לצאת.
‏מספיק. די.
‏ליזה סקארבורו!
‏אבא שלך מודאג מאוד.
‏ליזה!
‏תעדכנו את כולם. ‏מי שלא יהיה במתנ"ס עד הזריחה
‏לא יראה עוד אחת.
‏תטפלו בבתים הריקים, בקרוונים, בכול.
‏השחר מתקרב.
‏התעוררת.
‏השבח לאל.
‏וגם את.
‏מונסיניור, אתה נשמה טובה, יותר ממני,
‏אבל אם אנחנו סולחים את חובותיהם של אחרים, ‏אבינו שבשמיים יסלח גם לך.
‏אז אני לא יכולה לשפוט.
‏עדיין…
‏שחררת אותם. ‏-כמובן.
‏בוא. אראה לך.
‏"ויימח את כל היקום אשר על פני האדמה
‏מאדם עד בהמה עד רמש ‏ועד עוף השמיים וימחו מן הארץ
‏ויישאר רק נח ואשר איתו בתיבה."
‏כנסיית פטריק הקדוש ‏אינה רק כנסייה, מונסיניור. היא תיבה.
‏סידרתי מיטות במתנ"ס עבור הנבחרים.
‏נימלט לספינות שלנו, לכלי השיט, ואז,
‏כמו כבשים בין זאבים, כפי שאמרת,
‏נפיץ את הבשורה.
‏ומי יחליט מי הם הנבחרים?
‏אנחנו. אתה ואני.
‏ומה יעלה בגורל האחרים? ‏-אני לא יודעת.
‏זה לא תלוי בי.
‏זה ביניהם לבין אלוהים, נכון?
‏לא.
‏סליחה?
‏לא, טעינו.
‏אל תדבר שטויות. ‏-לא, בוורלי, תסתכלי עליהם.
‏אנחנו הזאבים. ‏-לא.
‏לא, בבקשה. לא גם אתה. גם אתה, מונסיניור?
‏טעיתי. אנחנו טעינו. ‏אנחנו טועים, וזה צריך להיפסק.
‏הם זקוקים למנהיגות.
‏תסתכל עליהם. ‏הם אבודים ללא מנהיג, ללא רועה.
‏זה בוודאי אתה, מונסיניור. ‏רק אתה. זה תמיד היה כך.
‏לא! אני מעולם לא הייתי המנהיג. ‏זה העניין בכמורה.
‏העיקר הוא לעולם לא אני. העיקר הוא אלוהים!
‏כנראה אתה כבר לא המנהיג.
‏והוא אמר לנו את זה, נכון?
‏ישוע בעצמו. ‏הוא הזהיר אותנו מהסופרים ומהכמרים.
‏בספר מתי, "ואל תקראו 'אב' לאיש מכם בארץ,
‏כי אחד הוא אביכם שבשמיים.
‏אוי לכם סופרים, פרושים, צבועים."
‏ילדי צפעונים.
‏אבל אתה, מונסיניור…
‏מונסיניור פרואיט, ‏האם זה היה חייב להיות נכון לגביך?
‏כנראה מידה טובה אינה באמת מידה טובה ‏אם אתה לא חייב להתאמץ בשבילה.
‏וזה תמיד היה אמור להיות כך. אתה תמיד…
‏אתה תמיד היית אמור להיות ‏מבחן האמונה האחרון והקשה ביותר שלי. אתה.
‏"סור מלפניי.
‏מכשול אתה לי,
‏כי אין ליבך לדברי אלוהים ‏אלא לדברי בני אדם."
‏"בבל הגדולה.
‏אם הזונות וכל תועבות הארץ."
‏מאחלת לכם מכל הלב ליהנות מהזריחה.
‏מה קרה? ‏-כלום.
‏אנחנו מוכנים לקראתם. ‏תשאיר אותם בחוץ לעוד כמה דקות.
‏אנחנו צריכים ספירה מדויקת
‏כדי שנדע כמה סירות נצטרך מחר.
‏הם שרפו את הסירות.
‏מה הם עשו?
‏שרפו אותן.
‏זה… לא משנה.
‏וייד יקרא למעבורות לחזור. ‏הוא יקרא להן לחזור כשיגיע הזמן.
‏מי זה "הם"?
‏אני אוהבת אותך, אימא. אני אוהבת אותך, אבא.
‏אלי, שמור עליהם…
‏ותשגיח עליהם…
‏ותיגע בליבם, ותסיר מהם דאגה.
‏אלי, תעניק להוריי שלווה.
‏אמן.
‏אימא שלי…
‏ואבא שלי…
‏ואח שלי…
‏כולם מתו, נכון?
‏כן.
‏הייתי…
‏אם הייתי יודע בארוחת הערב, בארוחה האחרונה,
‏הייתי מתנהג אחרת. ‏-הם יודעים.
‏הם יודעים.
‏היי. מי זה?
‏זה הווארד?
‏הווארד הובס.
‏תראה באיזה מצב אתה. בטח היה לך קשה מאוד,
‏מסכן שכמותך.
‏אני חושבת שאף פעם לא הגעת למיסה בחייך,
‏ובכל זאת התברכת הלילה, נכון?
‏הושיעו אותך.
‏הוטבלת, הייתי אומרת. אתה?
‏הרגתי את ג'ולי שלי הלילה.
‏הרגת את אשתך?
‏ואת הבנים שלי. הרגתי את הבנים שלי.
‏לא נעים לי לספר לך את זה, ‏אבל יכולת להחזיר אותם,
‏בדיוק כמו שסטרג', כפי הנראה, החזיר אותך,
‏ואמרנו שזה משהו שעושים ‏אך ורק במקרים נדירים וספציפיים…
‏זה בסדר. אבל כן, יכולת להושיע אותם.
‏בקלות, למעשה, אילו היית איש מאמין.
‏אני לא יודע מה קורה. מה קורה?
‏זה הקץ, מר הובס.
‏קץ כל הדברים.
‏ובכל הימים האלה שהחלטת לא לבוא לתפילה,
‏בכל הימים האלה שהפנית עורף לאלוהים…
‏הכלים לישועתך היו שם תמיד.
‏הדלתות היו פתוחות תמיד, אבל לא עשית…
‏פשוט לא עשית.
‏אז כן, ברגע המכריע, לא ידעת.
‏הם עם אלוהים כעת.
‏תתעודד בכך.
‏אני מאחלת לך שלום ורחמי האל.
‏אני חוששת שאין מקום בשבילו בפנים.
‏הושעתי אותו, בוו.
‏הוא תמיד היה נחמד אליי.
‏אני מצטער, האווי. אני מצטער.
‏חשבתי שאולי…
‏נצא להליכה?
‏ליד החוף? אתה אוהב את המים.
‏אני יודע זאת. אולי…
‏אולי תוכל לצפות בזריחה?
‏אלוהים יהיה איתך, האווי. אני מבטיח.
‏זה מפלצתי.
‏היי.
‏תכניסי אותו!
‏בוא איתי, בני.
‏אתה רצוי בפטריק הקדוש.
‏כולם רצויים!
‏כולם חייבים להיות רצויים, ‏אחרת זה לא באמת בית האלוהים!
‏יופי.
‏צאי מאחור, דרך המסדרון. לכי לכיוון החוף.
‏זו הייתה התוכנית.
‏אני גאה בך כל כך.
‏אני מצטער שלא סיפרנו לך, ‏אימא שלך ואני, אבל אני…
‏אני אוהב אותך כל כך.
‏ותמיד הייתי גאה בך כל כך,
‏ואני מצטער שלא יצא לנו להכיר זה את זה.
‏גם אני.
‏צאי מאחור. אני אטפל ב…
‏היא התכוונה…
‏ג'ון.
‏ג'ון?
‏מותק! חמודה! אלוהים! לא!
‏לא! שרה!
‏תסתכלי עליי. לא. שרה, מותק.
‏ג'ון.
‏זה בסדר. הנה.
‏זה בסדר.
‏לא!
‏ילדה שלי. אלוהים.
‏כשהיא הייתה ילדה קטנה…
‏המקום האהוב עליה בכל האי ‏היה הגשר הקטן הזה ליד הביצה.
‏הגשר הקטן הזה.
‏תפסיק!
‏נחש צפע מגעיל שכמותך!
‏התכוונת לשרוף אותנו בבתים שלנו?
‏ידעתי זאת ביום שבו הגעת לאי,
‏ידעתי שתעשה זאת.
‏מחבל.
‏אני לא יכול לאפשר לכם ‏להיות בבניין הזה. זה הכול.
‏אני די בטוח שהוא האחרון שנשאר.
‏את רעבה?
‏דם מלוכלך.
‏וואו.
‏אני מופתעת שלא חיכית עד שכולנו נהיה בפנים,
‏כדי שתיהנה מזה באמת.
‏אני מופתעת שעשית את זה ‏כשהבניין היה ריק, פחדן.
‏אבל הוא לא, נכון?
‏כלומר, לא ריק.
‏לא!
‏היי.
‏ילד.
‏לא.
‏יש פסוק בברית החדשה שאני תמיד נזכר בו.
‏"כי הוא מזריח שמשו על רעים ועל טובים."
‏אבא!
‏אבא.
‏אבא, קום.
‏חייב להיות מקום נוסף.
‏לא, בוו. לא. אין מקום נוסף.
‏שרפת אותם. שרפת הכול. ‏-לא, אני…
‏כדאי שנחפש את ליזה. בוא נלך למצוא את ליזה.
‏ליזה.
‏לאן עוד אפשר ללכת?
‏חייב להיות מקום נוסף. ‏-אין.
‏הסירות! ‏-הסירות אינן, בוו.
‏היי, ילד.
‏ילד, אתה בסדר?
‏אני חושב שלא.
‏אני חושב שאני…
‏אני חושב שהרגתי את אימא שלי.
‏כן. אני עשיתי דברים רעים הלילה ואני מרגיש…
‏עשיתי דברים רעים.
‏תסלח לי, ילד?
‏אסלח לך.
‏בוא. גם אתה, האווי, בוא.
‏תחזיק מעמד.
‏אבא.
‏תסתכל לשם.
‏הוא עף מערבה.
‏הוא בורח.
‏הוא בורח מהזריחה.
‏אתה חושב שהוא יצליח להגיע לפני הזריחה?
‏חמישים ק"מ?
‏הוא בקושי מסוגל לעוף.
‏לא, אני חושב שהוא לא יצליח.
‏מה קורה?
‏מה?
‏כשאנחנו מתים.
‏מה קורה?
‏כן, מה קורה, לעזאזל?
‏אז מה לדעתך קורה כשאנחנו מתים, ארין?
‏לדבר בשם עצמי?
‏תדברי בשם עצמך.
‏עצמי. בשם עצמי.
‏זו הבעיה.
‏זו הבעיה עם כל העניין הזה.
‏המילה הזו, "עצמי".
‏זו מילה לא נכונה.
‏היא לא נכונה, זה לא…
‏זה לא.
‏איך שכחתי את זה?
‏מתי שכחתי את זה?
‏הגוף דועך, תא אחרי תא, ‏אבל המוח ממשיך לירות מהנוירונים.
‏ברקים קטנים, כמו זיקוקים בתוך הגוף,
‏וחשבתי שאתייאש או שאפחד, ‏אבל אני לא מרגישה דבר מזה.
‏כלום.
‏כי אני עסוקה מדי.
‏אני עסוקה מדי ברגע הזה. אני נזכרת.
‏כמובן.
‏אני נזכרת שכל אטום בגוף שלי ‏נוצר על ידי כוכבים.
‏החומר הזה, הגוף הזה הוא ברובו ‏חלל ריק בסופו של דבר.
‏וחומר מוצק?
‏הוא בסך הכול אנרגיה ‏שרוטטת לאט מאוד, ואני לא קיימת.
‏מעולם לא הייתי קיימת.
‏האלקטרונים שבגופי מתערבבים ורוקדים
‏עם האלקטרונים שבאדמה שמתחתיי ‏ועם האוויר שאני כבר לא נושמת.
‏ואני נזכרת
‏שאין נקודה שבה כל זה נגמר ואני מתחילה.
‏אני נזכרת שאני אנרגיה, לא זיכרון.
‏לא עצמי.
‏השם שלי, האישיות שלי, ‏הבחירות שלי, כל אלה הגיעו אחריי.
‏הייתי לפניהם ואהיה אחריהם,
‏וכל שאר הדברים הם תמונות שנאספו בדרך.
‏חלומות קטנים וחולפים ‏שהודפסו על רקמת המוח הגוסס שלי.
‏ואני הברק שקופץ בין לבין. ‏אני האנרגיה שגורמת לנירונים לירות…
‏ואני חוזרת.
‏רק באמצעות הזיכרון, אני חוזרת הביתה.
‏וזה דומה לטיפה של מים שחוזרת לאוקיינוס…
‏שהיא תמיד הייתה חלק ממנו.
‏כל הדברים הם חלק.
‏כולנו חלק.
‏אתה, אני והילדה הקטנה שלי, ‏ואימא שלי ואבא שלי,
‏כל מי שאי פעם היה, ‏כל צמח, כל חיה, כל אטום,
‏כל כוכב, כל גלקסיה, הכול.
‏יש יותר גלקסיות ביקום ‏מאשר גרגרי חול בחוף הים,
‏ועל זה אנחנו מדברים ‏כשאנחנו אומרים "אלוהים".
‏האחד.
‏הקוסמוס וחלומותיו האין-סופיים.
‏אנחנו הקוסמוס שחולם על עצמו.
‏זה בסך הכול חלום ‏שאני חושבת שהוא החיים שלי, בכל פעם.
‏אבל אני אשכח את זה. אני תמיד שוכחת.
‏אני תמיד שוכחת את החלומות שלי.
‏אבל עכשיו, בשבריר שנייה, ברגע שאני נזכרת,
‏בשנייה שבה אני נזכרת, ‏אני מבינה הכול בבת אחת.
‏אין זמן. אין מוות.
‏החיים הם חלום.
‏הם משאלה…
‏שמביעים אותה שוב ושוב עד האין-סוף.
‏ואני כל הדברים האלה.
‏אני כל דבר. אני הכול.
‏אהיה אשר אהיה.
‏סלחי לי.
‏אין לי תחושה ברגליים.
‏תרגום כתוביות: עומר לחמני