‏- סדרה של NETFLIX -
‏- ספר 3: משלי -
‏ברך אותי, אלי, כי חטאתי.
‏לא, זה לא נכון.
‏ברך אותי, אלי, כי עומד אני לחטוא.
‏מחר בבוקר אעמוד בפני הקהילה
‏ואשקר להם בקשר למונסיניור ג'ון פרואיט.
‏שקר ישיר, לא העלמת מידע.
‏לא אספר להם שג'ון פרואיט ‏היה חולה הרבה יותר משחשבו
‏כששלחו אותו לנסיעה ההיא.
‏מונסיניור? מונסיניור פרואיט? לאן אתה הולך?
‏אנחנו הולכים לפה. הקבוצה פה.
‏ושהוא תעה הרחק מהקבוצה שלו באופן תדיר.
‏במשך שעות רבות ‏היה אבוד בירושלים ביום הראשון,
‏ושהוא היה…
‏מבועת.
‏זו לא הייתה שכחה מזדמנת של זקנה.
‏לא, היה מדובר באדם שסובל מדמנציה,
‏במצב מתקדם יותר משחברי הקהילה ‏רצו להודות, אפילו בפני עצמם.
‏אדם ש…
‏עבר הזמן שהוקצה לו על האדמה.
‏אני לא מתכוון לספר להם את כל זה.
‏אני אומר שהוא מחלים בבית חולים ביבשת.
‏שיכול להיות שהמצב יחזור לקדמותו,
‏שייתכן שהוא יישאר אותו אדם שהם זוכרים.
‏שייתכן שהוא יישאר האדם, המנהיג,
‏הרועה שהם למדו לאהוב לאורך שנים רבות.
‏אני מתכוון לספר להם את השקר הזה
‏לטובתם, כך שכאשר זה יתחיל, הם יהיו מוכנים.
‏לעתיד לבוא.
‏לניסים שעתידים לבוא.
‏כומר?
‏כומר!
‏כומר? אתה בסדר?
‏להתקשר לד"ר גאנינג?
‏זה נס. נס אמיתי.
‏נכון? שזה נס?
‏זה מדהים, כמובן.
‏הרפלקסים שלה חלשים, אבל נוכחים.
‏הרגשת משהו?
‏היו לך תחושות כלשהן לפני היום בבוקר?
‏לא יודעת. אפילו כשלא הרגשתי אותן,
‏הרגשתי אותן. כמו מה שדיברנו עליו, הרפאים…
‏תסמונת איבר הרפאים, כן. ‏אבל לא היה משהו חדש? משהו שונה?
‏לא. ‏-טוב, אני…
‏את עומדת, את הולכת, זה הדבר הכי חשוב.
‏אני שמחה מאוד בשמחתך, ליזה.
‏השרירים שלך לא כל כך מפותחים, ‏וזה מובן. תנו לי…
‏אני רוצה שתיעזרי במקל הזה,
‏אפילו למרחקים קצרים, לעת עתה.
‏תניחי עליו את המשקל שלך ‏ושיהיה צעד אחד לפנייך.
‏הגיוני? ‏-ראית…
‏ראית משהו כזה אי פעם?
‏זה נס, לא? נס אמיתי, כמו מהבשורות.
‏בעבר? לא, לא ראיתי משהו כזה בעבר.
‏אבל עכשיו ראיתי. פגיעות בעמוד השדרה ‏יכולות להתרפא עם הזמן.
‏זה נדיר מאוד, אבל זה קורה.
‏הייתי שמחה לקחת את ליזה ליבשת ‏לטובת בדיקות מתקדמות.
‏אני לא בטוח.
‏ככל שנדע יותר על מה שקרה,
‏כך נוכל לעזור לאנשים אחרים…
‏לא, אני יודע. זה לא העניין. פשוט…
‏לאורך השנים, כל התורים והמומחים
‏והטיפולים הניסיוניים שניסינו…
‏למען האמת, שרה…
‏אנחנו גרים בשכירות בבית שהיה בבעלותנו פעם.
‏מחצית מהאוכל שלנו מגיעה מתלושי מזון
‏והמחצית השנייה מגיעה מתרומות של הכנסייה.
‏אנחנו לא מתלוננים, מותק. לא.
‏את שווה כל גרוש שיהיה לנו והרבה יותר מזה.
‏אבל ללא בדיקת CT
‏או ניקור מותני, לא יהיה לנו מושג מה קורה…
‏היא הולכת והיא עומדת, ואנחנו אסירי תודה.
‏נדמה שזו טעות, נכון? לתחקר נס?
‏להטיל ספק במתנה מאלוהים?
‏לאן שוטטת?
‏אימא? אימא, איך עלית לפה?
‏החדר שלי… זה החדר שלי.
‏כן, אימא, אבל כבר לא… ‏-הוא שונה.
‏אסור לך לעלות במדרגות. אסור לך. ‏-החדר שלי…
‏את מכירה את הבת שלי, שרה?
‏היא רופאה. ‏-לא יודעת איך אוריד אותך.
‏היא תספר לך שמפרק הירך שלי חלש.
‏אם הוא יוכל… אשתי.
‏אם הוא יוכל להתפלל על אשתי. ‏-בעלי חולה כל כך.
‏תירגעו. אתם יודעים שלא כך זה עובד.
‏בבקשה, לא להגזים. ‏האל לא מחפש תהילה, לא כך.
‏בואו נתפלל.
‏"הודו לה' כי טוב.
‏כי לעולם חסדו.
‏הודו לאלוהי האלוהים כי לעולם חסדו.
‏הודו לאדוני האדונים, כי לעולם חסדו.
‏לעושה נפלאות גדולות לבדו.
‏כי לעולם חסדו."
‏- הכומר מונסיניור פרואיט ‏מתנ"ס -
‏השלב הרביעי יכול להיות קשה מאוד, ‏אבל אני יודע שאתה מסוגל לעשות אותו. באמת.
‏אנחנו באמת לא נדבר על זה?
‏לא, אנחנו יכולים לדבר על זה.
‏כל העיירה בטירוף.
‏נס בכנסיית פטריק הקדוש. כל תושב
‏עם ברך דפוקה או צינון יגיע עכשיו לכנסייה.
‏אני לא אופתע אם תקבל ‏שיחת טלפון מעיתונאי מהיבשת.
‏אולי הוא ירצה לכתוב כתבה ‏על ההחלמה של ליזה הקטנה,
‏על הכומר שריפא אותה.
‏העניין הוא לא יחסי ציבור. אני אדחה את זה.
‏כפי שכתוב במתי, "בעשותך מעשה צדקה,
‏אל תדע שמאלך את אשר עושה ימינך".
‏ודולי ווייד,
‏הם לא רוצים לנצל את בתם ולעשות רעש.
‏קשה לי לדמיין
‏שזה ימשוך תשומת לב רבה ‏מחוץ לקרוקט, וזה בסדר.
‏זה לטובה.
‏ליזה היא מה שחשוב.
‏כן.
‏אני בחור די רציונלי,
‏ואתה יודע שכל המיתוסים שלנו, הדתות שלנו,
‏מגיעים מתופעות טבעיות ‏שאנחנו לא יכולים להסביר.
‏אז אני מסוגל לראות מבעד לזה בקלות יחסית.
‏כל הכבוד.
‏אני מסוגל להבין אבחון שגוי.
‏בדקתי, זה קורה. זה נדיר, אבל זה קורה.
‏אז יכול להיות שהגוף שלה ‏החלים לאיטו כל הזמן הזה.
‏אני יכול להסביר את כל זה, למען האמת. ‏הכול ניתן להסבר.
‏האמת, זה נשמע נפלא. ‏-חוץ מדבר אחד.
‏היית חייב לדעת.
‏היית חייב לדעת שהיא מסוגלת ללכת.
‏עלית במדרגות. זימנת אותה. אם היא לא…
‏מה היה קורה לך?
‏מה הקהילה הזו הייתה חושבת עליך ‏אם היא לא הייתה הולכת?
‏אבל היא הלכה. ‏-והיית חייב לדעת זאת.
‏בסדר. מה אתה שואל? ‏-אני שואל, איך ידעת את זה?
‏אין לי תשובה שתרצה אותך.
‏לא אותך.
‏אילו אמרתי למישהו אחר שיכולתי להרגיש זאת
‏בזמן שהיא התגלגלה על פניי על הרמפה,
‏שכמעט יכולתי לראות את זה, ‏שכמעט יכולתי לשמוע את קולה בתוך הראש שלי.
‏הרגשתי מחובר אליה כל כך באותו רגע.
‏אולי זו תשובה מספקת עבור מישהו מסוים, ‏אבל לא עבורך,
‏נכון, ריילי פלין?
‏הייתי רוצה לדעת עוד.
‏כן, ואני תמיד ארצה ‏להיות מסוגל לספר לך עוד.
‏אבל זה כל מה שיש לי.
‏כואב לך?
‏לא.
‏רוצה שאסחב את התיק שלך או משהו?
‏בטח, תודה.
‏כואב ללכת? ‏-איך את מרגישה?
‏די. תניחו לה.
‏בוקר טוב.
‏בוקר טוב, גברת גרין.
‏מה אתה עושה?
‏מה עם הגב שלך?
‏תרקדי איתי וזהו.
‏טוב.
‏מה?
‏גופו של המשיח.
‏- תרכובת 1080 - סודיום מונופלואורואצטט ‏רעל קטלני -
‏- הנס של כנסיית פטריק הקדוש -
‏תמלאו את הצנצנות הנוספות השבוע. ‏יש בחוץ קהל גדול.
‏אכן קהל רב.
‏יש לנו בקבוק נוסף?
‏היו לנו כמה פה, אבל לא ראיתי אותם לאחרונה.
‏תלכו להתמקם. אני אטפל בזה.
‏אני חושב שזה כבוי. ‏-חרא, טעות שלי.
‏מצית.
‏בוא נזוז!
‏לפני שלושה שבועות, ‏כשהתחלנו את מסע התשובה הזה,
‏ביקשתי מאלה מכם שהיו פה באותו יום ‏לזכור כמה מילים.
‏לידה מחדש, הזדמנויות שניות, חיי נצח.
‏קשה להפנים את זה, נכון?
‏אני בקושי מסוגל לדמיין את השבוע הבא, ‏שלא לדבר על הנצח.
‏אבל עבור רובנו, הנצח הוא מושג מופשט.
‏זו מטפורה, הגזמה ססגונית.
‏כשאנחנו מחכים למשהו שאנחנו רוצים, ‏אנחנו מחכים לנצח.
‏אנחנו תקועים בפקק עד אינסוף.
‏הפשטות, מטפורות, הגזמות ססגוניות.
‏עבורנו, אולי, אבל לא עבור אלוהים.
‏לא עבורו. וגם עבורנו זה לא אמור להיות ככה.
‏סעודת האדון, הפיכת לחם ויין
‏לגופו ולדמו של המשיח.
‏זו מטפורה? לא. כך אלוהים אומר לנו.
‏ניסים, הליכה על המים, קימה לתחייה. הפשטות?
‏לא. כך אלוהים אומר לנו. ‏חיי נצח, הגזמה ססגונית?
‏לא. ‏-לא? נכון. תצעק את זה.
‏המתנות של אלוהים מוחשיות ‏כמו הקרקע שתחת רגלינו.
‏והברית שלו אינה מופשטת.
‏לא. זהו חוזה, חתום בבשר, ‏מקועקע בדם הקדושים המעונים.
‏ובכל זאת, גם אם נתאמץ, לא נוכל לדמיין זאת,
‏לא נוכל לראות בעיני רוחנו את הגמול המובטח.
‏אם באתם לכאן כדי למצוא תשובות ‏לדברים שלא ניתן להבין,
‏אני מחויב לומר לכם שאין לי תשובות.
‏ואם אתם מעוניינים לדעת ‏מדוע או איך רצונו של אלוהים מעצב את העולם,
‏אחיי ואחיותיי, גם אני רוצה לדעת. ‏אין לי כל התשובות. לאיש אין.
‏אבל מה שיש לי, ומה שאלוהים מעניק לנו בשפע,
‏הן תעלומות.
‏אלוהים מעניק לנו ניסים לעיתים נדירות, ‏פה ושם, אבל תעלומות?
‏מצטער.
‏בתור… אנשים מבוגרים,
‏אנחנו נוטים לא לחבב תעלומות.
‏אנחנו חשים אי נוחות לא לדעת.
‏לא. להיות ילד.
‏להתבונן ביראת כבוד ובפליאה ‏ולהיות כנים בצורה מדהימה.
‏להיות חפים מפשע, קלילים כמו אוויר.
‏להתכופף קלות בעוד מילות האל סוחפות…
‏אני מצטער מאוד. אני…
‏מצטער, אני עייף קצת היום.
‏סחרחורת קלה.
‏היא עברה. אני בסדר. מצטער. אני מצטער מאוד.
‏ככל שאנחנו יודעים יותר, ‏אנחנו מתכופפים פחות.
‏ככל שאנו נעשים עדינים יותר, ‏כך אנו שבריריים יותר.
‏כפי שחלק יאמרו שהאי הזה נשבר. היה שבור.
‏אבל אני כאן כדי לומר לכם…
‏התחייה של הגוף ושל הנשמה, ‏הגאולה של הגוף ושל הנשמה,
‏הניסים שמצפים לנו פה בקרוקט איילנד.
‏אלה לא מטפורות, לא הפשטות, ‏לא הגזמות ססגוניות, לא.
‏לידה מחדש, הזדמנויות שניות, נצח…
‏תקראו לד"ר גאנינג!
‏תתרחקו קצת.
‏המרתו של שאול התרחשה בדרך לדמשק.
‏שאול רדף את הנוצרים, היה אויב הכנסייה,
‏והיה בדרכו לדמשק ‏כדי לכנס את המאמינים ולקחת אותם בשבי.
‏אבל כפי שאתה יודע, כשהוא התקרב לדמשק,
‏הוא ראה אור מבהיק כל כך שהפיל אותו לקרקע.
‏והוא סונוור. ואז ישוע דיבר איתו.
‏כעבור כמה ימים עיניו נפקחו ‏והוא הפך למאמין בישוע
‏ואז הפך לפאולוס השליח.
‏הייתה זו אותה דרך מחוץ לעיר ‏שבה מונסיניור פרואיט,
‏שהיה מבולבל, ‏תעה הרחק מקבוצתו בפעם האחרונה.
‏הם בוודאי לא הבחינו בחסרונו.
‏תחילה מוחו החלש לא עזר לו, ‏ואז הוא התחיל לשוטט, אל תוך המדבר.
‏לא, מונסיניור…
‏אבוד, מבולבל, אבוד בעולם, אבוד בתוך מוחו,
‏נפרד מקבוצתו,
‏הלך אל מותו הוודאי במדבר, בדרך לדמשק,
‏כאשר סופת חול נוראית השיגה אותו.
‏לאחרונה היו סופות נוראיות באזור.
‏הוא שמע על כך. ‏סופות מדהימות, סופות סייסמיות.
‏סופות ש… הוא שמע שהן ‏אפילו חשפו חורבות עתיקות במדבר,
‏זעזעו את הקרקע, הניעו את האדמה,
‏וחשפו פתחים של מבנים ‏ושל בניינים מימים עברו.
‏חורבות שהיו אטומות במשך שנים באדמה.
‏ובעוד מונסיניור פרואיט שוטט, אבוד בסופה,
‏החול שרט את עיניו, חתך את פניו,
‏הוא ראה לפניו אפלה בדיונות.
‏פתח של מערה, אולי.
‏דלת לחורבה עתיקה.
‏והמוח החלש שלו רק חיפש מחסה, אז הוא נכנס,
‏בלהיטות, אל תוך האפלה של הדבר הזה.
‏הכניסה דמוית המערה שזה עתה נפתחה לפניו.
‏עד שכל האור…
‏זו בסך הכול סחרחורת. ‏-ייתכן.
‏בכל זאת, תן לי להקשיב.
‏שאיפה עמוקה.
‏אני מבטיח שאני בסדר. ‏-לנשוף.
‏קצב הלב שלך גבוה, כמו גם חום הגוף שלך.
‏כאילו הגוף שלך נלחם בווירוס, ‏אבל אין משהו שנראה מדאיג.
‏אז הוא בסדר?
‏הוא ישרוד.
‏אבל אתה מיובש, אבי. אז תימנע מאוכל מלוח,
‏תשתה המון מים, תנוח,
‏ותן לגוף להיפטר מזה.
‏תודה.
‏בסך הכול עושה את עבודתי.
‏לא, זה יותר מזה. את מטפלת באנשים.
‏בי ובאימא שלך, בכל האי הזה. ‏את מקור נחמה לאנשים.
‏אני גאה בך.
‏תודה.
‏שמעת את הרופאה. תשתה.
‏ואני מבטלת את כל הפגישות של אחר הצהריים.
‏בוו. ‏-אתה צריך לנוח וזה מה שיקרה.
‏לא את כל הפגישות. ‏יש כמה שאני לא מוכן לפספס.
‏ארוחת הצהריים מוכנה. ‏-מיד מגיע!
‏- הברית החדשה -
‏תעופו מפה.
‏מה אתם רוצים ממני?
‏לא מוכנים להניח לבנאדם. מה אתם רוצים?
‏שלום.
‏זה הרובה?
‏כן? ‏-לא.
‏הוא פה?
‏ארצה לראות אותו אם הוא פה.
‏לא, זה הרובה של סבא שלי.
‏את השני זרקתי למפרץ ישר אחרי שזה קרה.
‏לא יכולתי להסתכל עליו יותר.
‏זה בדיוק כמו שדמיינתי.
‏אז ככה.
‏הלכתי עם אבא שלי,
‏ולא הלכנו למקום מסוים, ‏פשוט זה היה משהו שנהגנו לעשות.
‏ברגעים האלה הוא דיבר איתי הכי הרבה, ‏אז הייתי מבקשת שנלך,
‏מאז שהייתי ילדה קטנה.
‏והלכנו,
‏כמו בכל ערב אחר, ואז זה קרה.
‏כמו רעם, ואז הייתי על הקרקע.
‏אבל לא הרגשתי את זה.
‏ואבא שלי צרח, כמו חיה.
‏הפעם הראשונה והאחרונה ששמעתי אותו ככה, ‏אבל לא הרגשתי את זה.
‏לא הרגשתי כלום.
‏וכשהבנתי עד כמה אני לא מסוגלת להרגיש
‏התחלתי לפחד מאוד.
‏אני שונאת אותך.
‏כנות היא דבר חשוב, אז נתחיל בזה.
‏אני שונאת אותך, ג'ו קולי.
‏שנאתי אותך במשך שנים,
‏והדברים שדמיינתי שאני עושה לך… ‏אני רוצה שיכאב לך.
‏אני רוצה שתסבול.
‏אני רוצה שתשמיע את הקולות שאבא שלי השמיע
‏כשהוא הניח את היד שלו ‏על חור הקליע שבעמוד השדרה שלי.
‏אני רוצה שתתחנן שאסלח לך כדי שאוכל לסרב.
‏אני רוצה שתהיה אומלל לגמרי כל חייך.
‏אז כשאני אומרת שכך דמיינתי את ביתך,
‏אני מתכוונת שכך קיוויתי שהוא ייראה.
‏אני מצטער. ‏-ברור שאתה מצטער!
‏גנבת ממני.
‏לא רק את מי שהייתי, ‏אלא את מי שיכולתי להיות.
‏גנבת ממני דברים שעוד לא היו לי.
‏הושטת יד מבעד לזמן, ג'ו קולי!
‏הושטת יד מבעד לזמן וגנבת…
‏כל זה נכון,
‏וכל זה עדיין פה בפנים,
‏אבל זו לא הסיבה שבאתי היום.
‏באתי היום…
‏אני סולחת לך.
‏אני סולחת לך, ג'ו קולי.
‏אני סולחת לך, ואני רואה מי אתה עכשיו.
‏אני רואה מי אתה, ואני עדיין כועסת עליך.
‏אבל זה שונה. ‏אפילו כעת כשאני אומרת את זה, זה שונה.
‏רוצה לדעת למה? ‏-כן.
‏כי הדבר היחיד שמפריד ‏בינך לבין חיים טובים יותר הוא אתה בעצמך.
‏הדבר היחיד שעמד בדרכי היה השנאה.
‏הדבר היחיד שעומד בדרכך הוא אתה בעצמך.
‏"טוב ארך אפיים מגיבור,
‏ומושל ברוחו מלוכד עיר."
‏מספר משלי ט"ז, ל"ב, ג'ו. ‏אתה יודע מה המשמעות של משלי?
‏מהו ספר משלי?
‏המשמעות היא חוכמה.
‏חוכמה וידע. אז…
‏אם אלוהים יכול לסלוח לך, ‏והוא אומר שהוא יכול,
‏בכל מקום הוא אומר זאת…
‏אז גם אני יכולה.
‏ואם אני יכולה לסלוח לך, ג'ו קולי,
‏כל אחד יכול.
‏אני מבינה שחלקכם נסערים,
‏אבל הרשו לי להיות הראשונה שתרגיע אתכם.
‏איש לא מבטל דבר.
‏כל השיעורים הנדרשים עדיין מועברים.
‏לא נגענו בתוכנית הלימודים, ‏אז זה כבר אינו עומד על הפרק.
‏עם כל הכבוד, זה לא העניין…
‏אני מבינה שבהתחשב בשיוך הדתי שלך,
‏אתה עלול לראות את העובדה ‏שהבן שלך מתעניין בברית החדשה כעלבון…
‏כלל לא. ‏-…אני מניחה.
‏אבל הייתי אומרת שאם הוא מתעניין בישוע,
‏למה לא לאפשר לו ללמוד קצת על זה?
‏זה ממש לא העניין, ‏ותודה לך על ההזדמנות להבהיר זאת.
‏הוא יודע הכול על ישוע.
‏אני מתארת לעצמי שלא הכול.
‏המוסלמים מאמינים שישוע הוא נביא האל,
‏ושהאנג'יל, הברית החדשה,
‏נתגלתה לו כפי שהתורה נתגלתה למשה לפני כן.
‏אנחנו אוהבים את ישוע. ‏ואנחנו אוהבים את המסר שהתגלה לו.
‏טוב!
‏אני מניחה שאנחנו לומדים ‏משהו חדש בכל יום, נכון?
‏אבל אנחנו מאמינים בנוסף ‏שלאחר תקופתו של ישוע,
‏הודות להתערבות האדם, התרחשו סטיות בנצרות.
‏אנשים שינו את המסר. ‏כמרים, אפיפיורים, מלכים.
‏לכן יש גרסאות רבות כל כך של הברית החדשה.
‏אנשים ביצעו בספר שינויים. ‏-אני חושבת שזה לא רלוונטי.
‏אנחנו כן מאמינים שהברית החדשה ‏מכילה כמה ממילותיו המקוריות של אלוהים.
‏אדיב מאוד מצדכם.
‏אבל אנחנו מאמינים בנוסף ‏שאלוהים גילה את הקוראן בתור המסר הסופי.
‏שאסור לשנותו.
‏כדי לאשר את ההתגלויות המקוריות ‏של הנביאים הקודמים.
‏אני חושבת שזה לא המקום לדון
‏בהתפצלות שבאמונות שלנו בקשר לכתבי הקודש.
‏בדיוק.
‏הנה זה. זה העניין.
‏לכן אני חושב שכמה מהאנשים פה,
‏ואני בכללם, מודאגים קצת.
‏המוסלמים מעודדים את כולם לשאוף לידע,
‏אז אין לי בעיה שהבן שלי ‏ילמד את הברית החדשה.
‏אני נרגש מזה, למעשה. עשיתי זאת בעצמי.
‏אבל בעיניי הבעיה היא שזה בית ספר ציבורי.
‏זה העניין.
‏ולדעתי, מה שמדאיג את חלקנו ‏הוא לא הברית החדשה עצמה,
‏אלא העובדה שחילקו אותה. ‏הפיצו אותה לילדים פה.
‏אני בסך הכול מבקש ממך ‏לחשוב איך היית מרגישה
‏אם הילד שלך היה לומד בבית ספר ציבורי…
‏שריף.
‏…וחוזר הביתה עם עותק של הקוראן,
‏מתעניין לגבי הנביא מוחמד. זה היה מפריע לך.
‏אם הייתי מחלק עותקים של הקוראן
‏לילדים שעל האי הזה,
‏אך ורק מתוך השאיפה לידע,
‏הייתי מצפה שתגרשי אותי מפה, גברת קין.
‏אם יורשה לי…
‏זה בית ספר ציבורי.
‏והוא צודק לגמרי.
‏ואני משתייכת לאותה קהילה כמו רובכם,
‏אז האמונה שלי ידועה, ‏אבל קריאת כתבי קודש בכיתת האם…
‏שריף, מובן שלא הייתי מגרשת אותך מהעיירה.
‏ומעציב אותי שזה מה שאתה חושב עליי.
‏אנשים בעלי אמונה, כל אמונה, ‏כולנו דומים זה לזה.
‏אנחנו בני דודים.
‏ומעולם לא הייתה לי כוונה לזלזל באיש.
‏אפילו לא קצת. פשוט…
‏אם הברית החדשה נוכחת בחדר…
‏זה בסך הכול ספר שנמצא בחדר, ‏כמו ספר מדע או ספר היסטוריה…
‏למעשה, זה שונה מאוד.
‏הילדים יכולים לבחור אם לקחת אותם.
‏ודאי, אולי אני קוראת ‏פסקה מעוררת השראה בכיתת האם מפעם לפעם,
‏אבל אני לא מטיפה.
‏אני בסך הכול חולקת את האמונה שלי עם הילדים
‏בתקווה שזה יעורר בהם השראה.
‏אם היה לנו אדם מוסלמי בסגל ההוראה, ‏והוא היה מצטט מהקוראן בפני הילדים,
‏זה לא היה מפריע לי, ‏כל עוד הטקסט היה לא פוגעני,
‏וסלח לי שאני אומרת זאת, ‏כמות מכובדת מהטקסט הזה פוגענית לעיתים.
‏אני לא תוקפת אותך, שריף.
‏אני מודה בהחלט שכתבי הקודש, ‏הברית הישנה בפרט,
‏כוללים פרקים שאינם הולמים לילדים.
‏הם יקרי ערך עבור המבוגרים, כמובן,
‏אבל לא הייתי קוראת ‏את הסיפור של לוט ושל אשתו לקבוצת ילדים.
‏את כל מה שאני מצטטת אני בודקת לפני כן.
‏לא על זה הוא מדבר…
‏ומהו חינוך
‏אם לא מתן אפשרויות למידה לתלמידים.
‏מדוע לפחד לתת להם לקרוא טקסט מסוים?
‏מה, נשרוף ספרים ‏שיהיו בעינינו שנויים במחלוקת טיפה?
‏ובמקרה הזה, אקטואליה,
‏עניינים מקומיים, הם דורשים העמקה, לא?
‏פשוט אומר את זה,
‏אין טעם להעמיד פנים שאין פיל בחדר.
‏אנחנו חיים בתקופה של ניסים. ‏כאן ועכשיו, בקרוקט איילנד.
‏ישנם ניסים אמיתיים
‏שמתרחשים לנגד עינינו בכנסיית פטריק הקדוש.
‏והקהילה הזו… שריף, אתה אמור לדעת את זה,
‏תפקידך לצפות במה שקורה בקהילה הזאת.
‏הקהילה הזו בעיצומה של התחדשות דתית משגשגת
‏כרגע.
‏ואם ילדי הקהילה הזו ‏לא יכולים לדון בזה בבית הספר המקומי שלהם,
‏אני לא יודעת מה המשמעות של זה.
‏לא יכולתי להישאר בחדר ההוא ‏ולהקשיב לזיבולי השכל שלה למשך דקה נוספת.
‏זו צדקנות ייחודית כזו
‏שהיא בלעדית לסוג מסוים של אנשים דתיים.
‏מעולם לא חיבבתי את זה.
‏מעולם לא.
‏מצטערת, זה היה… ‏-לא.
‏מה שלומך? איך אתה מתקדם?
‏לאט. אני מתקשה
‏לגשת לאנשים ישירות לטובת שלב הסליחות שלי.
‏אז הכומר פול אמר שאני צריך לכתוב מכתבים,
‏אז אני כותב מכתבים. המון מכתבים.
‏זה קשה. ‏-הכתיבה קשה.
‏המסירה שלהם תהיה קשה יותר.
‏אני לא מצפה לזה.
‏ערכתי חשבון נפש נוקב ‏וחסר פחד עם עצמי וגיליתי ש…
‏בחיי, אני פחדן.
‏אל תעשה את זה.
‏אל תדבר על עצמך ככה.
‏אם מישהו אחר היה מדבר עליך ככה, הייתי…
‏היית מה?
‏בועטת לו בתחת.
‏כן? ‏-כן.
‏היית בועטת לו בתחת? ‏-בועטת בו, ככה.
‏זה היה הירך שלי, אז…
‏אז הייתי בועטת לו בירכיים. ‏-כן.
‏טוב, אימא, צריך להתרחץ לפני…
‏אלוהים, אימא.
‏נצטרך להתחיל לקשור אותך, ‏אלא אם כן תרצי לנפץ את שתי הירכיים.
‏שרה.
‏לא יודעת למה אני ממשיכה לומר לך את זה. ‏זה כמו לדבר לקיר.
‏שרה, מותק.
‏אימא.
‏הייתי…
‏איפה הייתי? במקום אפל?
‏אבל עכשיו… כאילו התעוררתי,
‏ו… הנה את.
‏יפהפייה שלי…
‏אימא?
‏מתי העברת אותי לסלון?
‏סליחה על האיחור.
‏אמרתי לך שהוא יקלוט. עכשיו אנחנו שלישייה.
‏היי, ג'ו.
‏לא בדיוק אנונימיים, אה, שותף?
‏ואחרי שהיא הלכה, אפילו לא רציתי לשתות.
‏כלומר, רציתי, אבל לא רציתי.
‏אם זה הגיוני בכלל. אני לא יודע.
‏אין לי מושג. הלכתי לאורך כל האי המחורבן,
‏וחשבתי על זה שהדבר שקרה לה
‏התרחש פה, בכנסיית פטריק הקדוש.
‏זה מה שכולם אומרים, נכון?
‏אז חשבתי, על הזין.
‏ובאתי לפה ואז הכומר פול אמר לי
‏שיש לכם פגישה.
‏אז ליזה סלחה לך.
‏ושמעתי את הווידוי שלך היום, ‏ואלוהים סלח לך.
‏מי נשאר?
‏כנראה אני לא סולח מהר כמותם.
‏טוב. מה דעתך, ריילי?
‏לדעתי אני לא נמצא בעמדה
‏להגיד משהו למישהו אודות השתייה שלו.
‏בולשיט.
‏לא, אני מצטער, זה בולשיט. ‏זה בולשיט. אני מצטער.
‏אתה מגיע לפה פעם בשבוע, ‏לפעמים יותר, אם להיות כנים, נכון?
‏זה כל מה שיש לך לומר? ‏זוכר את הפגישה הראשונה?
‏זוכר את ריילי ההוא שנכנס לפה ‏בזרועות שלובות ועם מגננות? אני זוכר אותו.
‏תחשוב עליו לרגע, ואז תדבר.
‏כי אני חושב שיש משהו ‏שאתה יכול להגיד לג'ו שאני לא יכול להגיד,
‏שאיש לא יכול.
‏ובשביל זה אנחנו עושים את זה. ‏אז אל תזבל את השכל, תעשה את זה.
‏בסדר, ריילי?
‏באת לכאן, ג'ו.
‏אתה פה, זה מספיק.
‏זה לא יספיק לנצח, אבל הערב זה מספיק.
‏הערב זה הדבר הכי חשוב.
‏אני אסתדר עכשיו, רבותיי. תלכו.
‏בטוח? נוכל לעזור עם הקפה…
‏בהחלט. נתראה בפגישה הבאה?
‏כן. ‏-כן, כמובן.
‏אני אהיה שם. לילה טוב, כומר. ‏-לילה טוב.
‏לילה טוב. ‏-לילה טוב.
‏"מתנ"ס פרואיט", איזו מורשת מזוינת.
‏למה לא לקרוא לזה פשוט ‏"מכבסת הכספים של בוו קין"?
‏זה מה שזה היה.
‏"מכבסת המטבעות של בוו קין".
‏או "מכבסת המזימות של בוו קין".
‏או "המרכז המסחרי ‏של מלכת הרוע הכלבה בוורלי קין המזוינת,
‏מעילות-אר-אס, בעירבון מוגבל מזוין".
‏תצטרך שלט גדול יותר.
‏אבל העניין הוא שאני…
‏חשבתי שלעולם לא אדרוך בבניין הזה.
‏לעולם לא.
‏חשבתי שאמות על האי הזה ‏לפני שאראה את פנים הבניין.
‏אבל כשהייתי בפנים איתך
‏ועם הכומר פול, וכשדיברנו ככה,
‏בנסיבות המזוינות האלה כשאני מרגיש…
‏שאולי יש ערך לחיים שלי…
‏אחרי… כל ה…
‏זו ההוכחה, לא?
‏אסור לפסול מראש.
‏זו עצה לחיים.
‏אסור לפסול מראש.
‏אני שמח שהיית שם, ג'ו.
‏רגע, אתה באמת שמח, נכון?
‏איזה טירוף.
‏היחידה שהיה לה אכפת ממני ‏אי פעם הייתה אחותי.
‏היא עזבה את קרוקט לפני שנים.
‏היא מעולם לא הבינה למה נשארתי. ‏-למה נשארת?
‏לא יודע. פשוט נדמה…
‏הרגשתי שפשוט מדי לעזוב. ‏כאילו שאני לא אמור להיות מסוגל לעזוב וזהו.
‏כנראה אני אוהב לסבול.
‏היא מתה לפני כמה שבועות.
‏אני מצטער.
‏הילדים שלה קברו אותה ביבשת.
‏היא לא רצתה לחזור לפה, ‏אפילו לא לאחר המוות.
‏אני מצטער שלא נסעתי לראות אותה.
‏לא התאמצתי. לא הייתי מסוגל. ‏לא הייתי מסוגל בזמנו.
‏אבל אני חושב שאני מסוגל עכשיו.
‏וזה פשוט… זה…
‏זה מבאס.
‏אני אשחרר אותך.
‏המצב משתנה?
‏אצל אנשים כמונו?
‏אני חושב שלא.
‏דבר מסביבנו לא משתנה.
‏כלומר, אולי אם נתאמץ מאוד, אולי…
‏אנחנו נשתנה בעצמנו.
‏ואז אולי נרגיש שונים לפחות?
‏לא יודע.
‏לחיי הפיכתנו לאנשים שונים.
‏לילה טוב, ג'ו. ‏-לילה טוב, ריילי.
‏אפשר לדבר איתך?
‏בטח.
‏רציתי ללכת לכנסיית פטריק הקדוש ביום ראשון, ‏כדי להתרשם ממנה.
‏למה?
‏כל מי שבבית הספר שלי הולך לשם, אז… ‏-לא. הם לא.
‏הרבה מהם הולכים, ‏אז חשבתי שיהיה מגניב לראות מה העניין.
‏לא, אני חושב שלא.
‏אין סיבה טובה שלא אלך.
‏יש סיבה מצוינת. אתה לא נוצרי.
‏זה לא היה תלוי בי, נכון?
‏דבר מזה לא היה תלוי בי.
‏לא שאלת אם אני רוצה להיות מוסלמי.
‏אתה מוסלמי.
‏לא שאלת אם אני רוצה לעבור לפה.
‏אני יודע. ‏-אתה לא שואל אותי כלום.
‏אתה זה שהחליט להתאסלם בשביל אימא,
‏ואתה זה שהחליט לעבור לפה ‏כי בנפה שלך היו גזענים מזוינים,
‏ולא יכולת לסבול… ‏-היי!
‏זה תמיד היה תלוי בך, אבא. ‏אתה מקבל את ההחלטות. אתה.
‏אבל עכשיו שאנחנו פה, ‏והדברים האלה קורים, ה…
‏אילו דברים? ‏-אתה יודע אילו דברים.
‏בן, אני יודע שההחלמה של ליזה סקארבורו,
‏האבחון השגוי שלה, ‏אני יודע שזה היה אירוע עוצמתי.
‏אבא, אני מכיר את ליזה, ‏די טוב למען האמת, והמקרה שלה הוא…
‏זה נס, בסדר? זה מה שזה. ‏-לא, לא כך זה עובד, עלי.
‏לא ככה אללה…
‏אתה יודע למה זה גורם?
‏מה סרטן הלבלב גורם לבן אדם?
‏אתה רוצה שאספר לך?
‏כי אני לא רוצה.
‏אני לא רוצה שאי פעם תדע מה היא עברה.
‏אני נושא בנטל בשביל שנינו, וזה בסדר.
‏היא שמרה על האמונה שלה. ‏היא כיבדה אותו עד הסוף, ואם…
‏אם אלוהים היה פועל ככה באמת…
‏אם הוא היה מחליט
‏לרפא אנשים מסוימים אבל לא אנשים אחרים,
‏אם הוא היה מחליט לחוס על אנשים מסוימים ‏אבל לא על אנשים אחרים,
‏אם הוא העניק לליזה סקארבורו נס,
‏אבל אפשר לילד למות מגידול במוח ממול ביבשת…
‏לא.
‏לא כך זה עובד, עלי. לא כך.
‏לא כך אלוהים פועל.
‏לא משנה עד כמה הסיפורים מהכנסייה מרגשים.
‏או הבודהיסטים או הסיינטולוגים. ‏זה לא קסם. לא.
‏תן נשיקה לאימא.
‏מחר נוכל לדבר על זה יותר אם תרצה.
‏זין!
‏מה קרה?
‏כלום.
‏אני מדמיין דברים.
‏לילה טוב.
‏האם נוכל לפתוח את הברז לפני שהכומר יחזור?
‏כמעט סיימתי, גב' קין.
‏שוב תודה על התבשיל.
‏אצטרך להתחיל להכניס דברים למקפיא.
‏אנשים היו נדיבים כל כך. ‏-הכומר פול ראוי לזה.
‏אכן כך. ולכן רציתי שתעזרו לי לתכנן את זה.
‏חשבתי לארגן ארוחת ערב קהילתית ‏כדי להפגין את הערכתנו.
‏משהו לא ראוותני במיוחד.
‏אבל נוכל למלא את המתנ"ס, אין ספק.
‏וחשבתי לתת לכם לשאת את הנאום המרכזי.
‏אנחנו נשמח. ‏-בוודאי.
‏בהתחשב במה שהוא עשה למען המשפחה שלכם, ‏ובמעמד שלך בקהילה, וייד,
‏תהיה לזה משמעות רבה בתור אבא, בתור…
‏היי. ‏-כומר?
‏אלוהים, לא שוב! ‏-מה יש לו?
‏כומר?
‏הוא…
‏הכומר פול? בבקשה…
‏אני לא…
‏אני לא מבין.
‏אפלה. הייתה אפלה בחורבות האלה.
‏אין אור. כל צעד קדימה הוא צעד אל הריק.
‏והכאב. הכאב. הכאב.
‏כאב, כן.
‏ואז הפחד נוקז מגופו.
‏נוקז מגופו, כל הפחד, הכאב…
‏הוא פשוט נוקז. נוקז.
‏"אבינו שבשמיים, יתקדש שמך.
‏תבוא מלכותך, ייעשה רצונך,
‏כמו בשמיים כן בארץ."
‏העיניים האלה.
‏עיניים ועור וידיים, אבל גם כנפיים.
‏תחושה של כנפיים גדולות שעוטפות אותו,
‏ומוחו מצא סוף סוף את המילה.
‏המילה נחשפה על ידי הפחד שלו ‏כמו שהקבר נחשף על ידי הסופה.
‏והמילה הייתה "מלאך".
‏מלאך.
‏והוא נבהל עד מאוד.
‏בעוד יד בחשכה, יד מושטת,
‏סטיגמטה, פצעי האל,
‏ומפרק כף ידו של המלאך,
‏דם החיים זרם, ונוצרה מילה חדשה.
‏"שתה.
‏שתה."
‏"קחו ושתו. זהו דמי,
‏דם ברית-עולם החדשה שיישפך בעדכם
‏ובעד רבים לסליחת חטאים."
‏מילים אלה עברו במוחו הזקן של האיש הזקן
‏שוב ושוב ושוב ושוב בעודו שותה.
‏מונסיניור ג'ון פרואיט התעורר למחרת בבוקר.
‏הסופה חלפה.
‏השמש האירה דרך פתח המערה,
‏והוא הלך לקראתה.
‏והוא הניף יד כדי להתגונן מפני השמש.
‏היד שלו הייתה צעירה שוב.
‏עשורים נשטפו ממנו.
‏מאחוריו, בכניסה לכנסייה, ‏חשבתי שזו בוודאי כנסייה.
‏זו הייתה כנסייה עתיקה ‏שהסתירה מלאך מאחוריי.
‏מלאך האל שפחד מהאור.
‏התחבא בצללים. והשתחוויתי והתייפחתי.
‏ידעתי שהמסע יהיה ארוך.
‏אבל ידעתי איפה יהיה צורך במלאך הזה, ‏אז הייתי נוסע לשם ומחכה,
‏והמלאך היה מגיע.
‏הייתי נוסע לשם ומחכה בפחד, אלי, ‏פחדתי שמישהו יגלה אותו
‏או שלילה אחד הוא לא יהיה שם, ‏הוא לא יעוף אליי.
‏וכשהוא היה מגיע, ידעתי שעליי להסתיר אותו.
‏אז הסתרתי אותו באדמה בין העתיקות,
‏והייתי מותיר את השאר בידי אלוהים,
‏שאולי אביא אותו הביתה בבטחה ‏אל האנשים שהזדקקו לו יותר מכול.
‏ובחסדך, כך עשיתי.
‏וידעתי כל הזמן שאצטרך לשקר…
‏לשקר לאותם האנשים שבאתי להציל,
‏לנשמות היקרות של האי הזה,
‏כדי שנוכל להביא להן את אהבתך ואת חמלתך
‏ואת ניסיך.
‏אז…
‏סלח לי, אלי, על השקרים הקטנים ‏שעליי לספר במהלך תפילותיך.
‏אלי, אני מתנצל מכל הלב על שפגעתי בך,
‏ואני מתעב את כל חטאיי ‏כי אני ירא מאובדן גן עדן
‏ומסבלי הגיהינום. ‏אבל יותר מכול מכיוון שהם פוגעים בך.
‏אלי, שכולו טוב וראוי לכל אהבתי.
‏אני מחליט בנחישות, בעזרת חסדך, ‏להתוודות על כל חטאיי,
‏לחזור בתשובה ולשפר את חיי. אמן.
‏מונסיניור! תודה לאל!
‏זה נס!
‏תודה לאל!
‏זה נס.
‏תודה לאל. תודה לאל, מונסיניור.
‏זה נס.
‏זה בסדר.
‏תרגום כתוביות: עומר לחמני