Тичай, Кос! - Чакай ме!
Оставете всичко и елате, Йемос се върна!
Оставете всичко и елате, Йемос се върна.
Не се бутай.
Къде е той, виждал ли си го? - Дойде снощи от реката.
Ето го!
Да живеят царете, да живее Йемос! - Да живеят царете ни!
Къде е Вирос?
Ти го спаси!
Поздрави ги, чакаха те.
Двама римляни умряха по време на пътуването,
други трима изчезнаха.
Рискуваха живота си, за да спасят моя.
Не посрещайте царете,
а се върнете в домовете си,
принесете жертви на Румия и останалите богове
и се молете приятелите ни да се завърнат вкъщи.
Р О М У Л 2 Войната за Рим
Трябва да я заведем при царя.
Ще го направим утре, тази нощ остава с нас.
Кой я иска пръв?
Коя е тя?
Тя е латинянка,
преследвахме я цяла нощ.
Внимавай, хапе.
Ще я заведа при Тит.
Ела с нас, ще се забавляваме.
Казах, че тя идва с мен.
Вървете си!
Махайте се!
Сабините ни изненадаха в тъмното, докато бяхме в лагера.
Нареди ли й да остане?
Това беше неин избор,
но ако не беше тя, никога нямаше да стигнем земята на туските.
Мислиш ли, че е мъртва?
Знам, че е още жива,
усещам го.
Докато спеше, движеше очите си, сякаш виждаше нещо.
Може би богинята ти е разкрила някаква тайна,
може би и ти си видял съдбата?
Можеш ли да кажеш какво си видял, преди да се родиш?
Аз също.
Ако съм видял нещо, сигурно съм го забравил.
Не мърдай.
Скоро пак ще можеш да ходиш.
Татко?
Ти ли си?
Къде сме?
Всеки ден мислех за теб, Илиа,
а сега отново сме заедно.
Какво стана?
Докато си с мен, никой няма да те нарани.
Вкарахме ги вътре, докато те нямаше.
Войната ги уплаши, избиха животните им,
но сега месото гние и не знаем как да им помогнем.
Колко животни?
Достатъчно, за да се хранят всички 5 месеца.
Опитахме се да изсушим месото, но запасите от сол свършиха.
Защо не му кажеш истината? - За какво говориш, Мак?
Кажи му, че имаме 270 кг в хранилището на Румия,
които нямаш смелост да вземеш.
Солта е свещена за богинята, Мак. Никой не може да я пипа.
Ако беше цар, какво щеше да направиш?
Няма да приема позицията на цар.
А ти, Таринкри?
Ако властта беше твоя?
Царете са смъртни, солта принадлежи на богинята.
Искаш да умрат от глад, но да уважиш богинята?
Дайте пшеница и лимец на тези хора.
Утре призори ще вземем солта. - Не може да решаваш...
Трябва да реша, Таринкри, и не виждам друго решение.
Йемос, кажи му, че не може да го направи.
Вирос е прав, решението е взето.
Ще вземеш солта само през трупа ми.
Остави ме да я убедя,
Таринкри ще ме послуша.
Не мога да се движа.
Само си почивай, не говори.
Защо ме доведе при светлината на Марс?
Тук сме в безопасност, никой няма да ни открие.
Не помниш ли какво стана с теб?
Помня, че се биехме срещу воините на сабините.
Останалото е объркано.
Ти беше на земята,
дишаше трудно,
те искаха да те убият.
Аз те спасих.
Не мърдай...
Какво са ти направили?
Това е наказанието за греховете ми.
А ти си прошката.
От днес отново ще бъда твой баща.
Татко,
трябва да се върна в Рим.
Трябва да защитя града си.
Рим вече не съществува, беше унищожен.
Това не може да е истина...
Видях отломките с очите си
и горящите пожари,
труповете на двамата царе.
Не може да бъде.
Сабините нахлуха в земите на 30-мата,
царете се предадоха на Тит, но няма да се тревожим за това.
Когато се възстановиш, ще прекосим горите,
ще намерим нов дом,
ще обработваме земята, а козите ще ни дават мляко.
Не мърдай, дъще моя.
Ще те пазя от всички.
Дори от себе си.
Господарке на горите и планините...
Майко Румия,
чуй ме.
Построихме този град за теб,
превърнахме го в символ на надежда,
в убежище за тези, които търсят ново начало,
в символ на ужас за горделивите,
които треперят, когато чуят името ти.
Посветихме на теб първите плодове от всяка реколта,
желязото на нашите оръжия и 270 кг сол.
Заклехме ти се да не пропиляваме богатството ти.
Прости ни, че сега не можем да спазим обещанието си,
пощади ни от гнева си и ни помогни
да държим злото
далеч от себе си.
Какво искаш?
Защо не го уби?
Сипах отровата, той щеше да отпие, но ни нападнаха.
Можеше да го убиеш след това,
вместо да го водиш при своите жреци.
Щом не ми вярваш, няма какво повече да кажа.
Не забравяй, че Вирос ни е враг, Ерсилия.
Дори сега да ти позволява да отидеш където поискаш,
ние още сме затворници.
Не би се поколебал да те убие, за да защити града си.
Мислиш ли, че знаеш повече от мен, Вибия?
Ако думите ти бяха истина, вече щях да съм мъртва.
Говориш за него,
сякаш е влязъл в сърцето ти.
Добре дошли
във вашия свещен град,
който вече не е нито свещен, нито ваш.
Ти го завоюва и с право ти принадлежи.
Дойдохме да се преклоним пред твоята милост и мъдрост.
Когато един цар ме уважава, го уважавам и аз.
Ще ви изслушам.
Искаме само мир, в замяна ще дадем лоялност и приятелство.
Ако искаш да бъдеш начело на 30-мата,
какъвто беше Нумитор, ще принесем жертва на твоя бог
и ще отпразнуваме обединението на нашите народи.
А римляните?
Вие сте латини като тях,
не се ли интересувате от съдбата им?
Вирос ни умоляваше да се бием на негова страна, но отказахме.
Нарушили са правата ви
и гневът на народа ти трябва да се стовари върху тях.
Ти, в края,
сякаш преглъщаш сълзите си.
Кой си ти?
Аз съм Лаус.
Аз командвам град Габий.
Тъга ли долавям в гласа ти?
Доведоха те тук против волята ти ли?
Тук съм по собствено желание.
Народът ми е уморен,
иска само мир.
Какво правиш тук, Таринкри?
Мястото ти е при стените, да пазиш града.
Мястото ми е там, където виждам враг,
без значение дали идва отвътре, или отвън.
Какво ще правиш? - Стой настрана, каквото и да става.
Смяташ ли ме за свой враг?
Нямаш права над солта, тя принадлежи на богинята.
Не знаем колко дълго ще продължи войната.
Ще дойде ден, в който ще умираме от глад.
Когато основахме града, ти сам принесе в жертва хранилището
и каза, че никога няма да бъде празно.
Не знаехме какво ни е приготвила съдбата.
Решението ти се стоварва върху нас, а ти няма да имаш никаква вина.
Заповядай ми и ще ги затворя.
Мълчи, Мак! Вие от Велия сте живи само защото ви пощадихме.
Още ли сме срещу вас?
Млъкни, Мак! - Чуй ме, умолявам те!
Богинята ни пази и ни дава сили.
Не тя трябва да ни храни.
Ние сме вълци, Йемос, не го забравяй,
ние умеем да си търсим храна. Няма да умрем от глад.
Какво е останало от това, което беше ти?
Още ли си вълк, Йемос?
Дай ми ръката си.
Почувствай сърцето ми.
То бие леко, спокойно и нежно.
Не е сърце на враг.
Ако искаш да си мой приятел,
се довери на богинята, както винаги.
Ще победим на бойното поле и няма да има нужда от провизии.
Ти също знаеш, че без богинята
си нищо.
Давам ти още един ден.
Не ме принуждавай да направя това, което царят на друг народ би сторил.
Казаха ми, че си тук още от изгрев слънце,
но не виждам да се задава буря.
Не съм тук, за да гледам небето.
Какво виждаш, когато Санкус ти говори?
Не виждам нищо,
понякога е само просветление, друг път са просто гласове.
Чувам ги, повтарям ги и те са истина.
Богът никога ли не те е лъгал?
Лъжата идва от смъртните, не от боговете.
Какво става?
Боговете прекланят ли се пред желанието на хората?
Ти човек ли си?
Страхувам се и кървя, не съм бог.
Има богове, които кървят.
Какво искаш да кажеш?
Когато тръгнахме,
сестрите ми поискаха да те убия.
Взех отрова със себе си -
25 грама бяха достатъчни, за да спрат кръвта в сърцето ти.
Сипах я всичката в чашата ти.
Тъкмо щеше да отпиеш, но тогава ни нападнаха.
Трябва да те убия заради думите ти. - Знам.
Оставям живота си в ръцете ти.
Защо?
Когато баща ми ме продаде на сабините, ми каза,
че съм предопределена за бог.
Винаги съм вярвала в Санкус и му служих предано.
Ти си богът,
за когото съм предопределена, затова знам, че няма да ме убиеш.
Човек, който се смята за бог, е началото на злощастие.
А бог, който се смята за човек, трябва да се опомни.
Затова ме отвлече
и ме доведе тук -
защото трябва да те събудя от този сън.
Аз не съм бог, Ерсилия.
Тогава си върви.
Къде беше?
Търсех храна.
Жадна съм,
не трябваше да ме оставяш сама.
Сега съм тук.
Повикал си ме, господарю.
Не аз пожелах да говоря с теб.
Силвия? - Наричай я "царица".
Цариците са свободни, а аз не съм.
Предлагат ми подкрепата си, Силвия.
В замяна трябва да те освободя.
Ще ми помогнеш ли да реша?
Отново ще се отнасят с теб с уважението, което заслужаваш,
обещавам ти.
Не можеш да обещаеш нищо, Лаус.
Ти си като изплашено куче.
Сега всички се страхуваме. Ти също.
Вината е на сина ти, той донесе това нещастие в земите ни.
Сега ти го изостави,
вместо да го подкрепиш, и дойде да се молиш за съюз.
Когато срещаме по-силни от нас, можем само да преклоним глава.
Трябва да спасим това, което може да бъде спасено.
Йемос ще се бие и ще спечели тази война.
Силвия... - Не ме докосвай.
Всички ще умрете като кучета, никой няма да плаче над телата ви.
Пусни ме да си вървя.
Не искам да слушам думите ти.
Достатъчно, татко, стига.
Думите ти не са чути, Таринкри и другите още пазят солта.
Какво трябва да направим?
Има още време, ще я убедим. Не искам да използвам насилие.
Тя мисли, че може да те убеди, ти показа, че си несигурен.
Показах какво чувствам.
Те грешат, Йемос.
А ако са прави?
А ако нещо ни кара да бъдем безбожни?
Има хора и има богове, Вирос.
Дори най-великият човек трябва да уважава свещените неща.
Кой решава, че това е свещено?
Каза, че солта е свещена като стените, оръжията, огъня.
Виждал съм несбъднати пророчества
и други, които сбъднах аз.
Не знаеш ли какво означава нещо да е свято?
Знам какво е да си гладен и да не можеш да се храниш.
Какво мислиш да правиш? Ще използваш ли сила?
Ще изчакаме, но ако не си тръгнат, думите няма да са достатъчни.
Не може да си тръгнеш. - Пусни ме!
Отвън няма спасение, не разбираш ли?
Ако искаш да живееш, бъди на моя страна.
Пусни ме!
Познах тази маска,
видях те сред сабините.
Отново излъга,
както правиш винаги.
Нищо, което казваш, не е истина.
Рим не е разрушен. Кажи ми истината.
Още не,
но ще го разруша и тогава гневът ми ще изчезне.
Може да ме държиш тук насила, с отрова, но твоето не е обич.
Да те предпазя, не е обич?
Спасих живота ти.
Как можах да ти се доверя?
Кой заслужава доверието ти?
Никой човек не си струва, няма доверие, няма уважение.
Има само омраза, завист, амбиция, гняв.
Не всички хора са като теб,
татко.
Нашата връзка е единствената, която ме прави човек!
Без теб аз съм само животно!
Ако те държа далеч от смъртта и от гнева, и аз ще остана жив!
Аз не ти принадлежа,
аз съм свободна.
Ще дойде ден, в който отровата ти и въжетата ти няма да ме спрат.
В този ден ще те убия,
защото ти си причината за всичкото зло.
Стой настрана, този път аз ще говоря.
Заповядвам ти да ни пуснеш да минем.
Кара те да говориш, защото го е срам от това, което прави ли?
Никой тук не трябва да се срамува,
никой не иска да те нарани.
Виждам тояги в ръцете им, не лъжи.
Огледай се, Таринкри, вие сте малко против волята на много.
Румия е с мен.
Ако вземеш солта, от сега нататък ще бъдеш сам и обречен на смърт.
Достатъчно! Приготви се за най-лошото.
Те са мои братя, глутницата ми. - Те са моята глутница, Херенис.
И ще направят каквото им кажа.
Не ги пускайте да минат.
Това е последният шанс, който ти давам, Таринкри, дръпни се!
Не изпълнявам заповеди от тези, които не уважават богинята.
Премахнете ги.
Ти си псе, Херенис.
Подло псе!
Защо им позволяваш да правят това, Йемос?
Да не участваш, не е достатъчно. Богинята никога няма да ти прости.
Вирос знае пътя ни напред,
глутницата трябва да остане лоялна към него.
Вече няма глутница, Херенис. Братята ще се избият един друг.
Нямаше друг начин.
Помогни ми.
Мислих над думите ви.
Трябва ми малко време, за да реша какво да правя.
Видях истината в очите ви,
над думите ви нямаше сянка.
Всичко изглеждаше чисто
като водата в свещената река.
Вие се страхувате от мен,
готови сте да предадете онези, които бяха ваши съюзници.
Затова животът ви
не струва нищо.
С мръсната ви кръв ще прокълнем земите ви,
заради вас няма да остане нищо от това, което изградиха бащите ви.
Остави го на мен.
Спаси ме.
Помогни ми.
Поне умри с достойнство, Лаус.
Познавам гласа ти.
Не си достоен като баща си, ти си просто един нещастник.
Изпери си дрехите.
Махни се,
стой далеч от мен
и спаси себе си.
Ако те срещна отново,
няма да имам милост към теб.
Не сме сами, богинята не ни е изоставила.
Не ни е изоставила.
Едно, две, три, четири, пет!
Направих този меч с надеждата да видя как го държиш в ръката си.
Това е най-издръжливото оръжие, което някога съм изработвал.
Спях малко,
не ядях нищо,
защото се страхувах, че няма да те видя никога повече.
Както баща би сторил за дъщеря си.
Ще го убия. - Не, Йемос.
Трябва аз да го направя.
Само се моли този път ръката ми да не трепне
и да забравя, че този човек беше мой баща.
Знаех си, че ще се върнеш.
Надявал си се.
Не, знаех,
защото Рим няма да съществува без теб.
Ако бях направил нещо, щеше да изглежда безбожно.
Богинята ми прости.
Защо си тук?
Спах дълъг сън, но сега съм буден.
Знаеш ли какво правиш?
Знам.
А ти?
Бил съм бебе, увито с това одеяло, когато са ме оставили в гората.
Всичките ми братя умряха там, само аз оцелях.
Сега то ще пази и теб.
Убих цар, за да излекувам болката ти.
Това поиска ти.
Защо не говориш?
Признай, че искаше смъртта му.
Убих го, за да изпълня желанието ти.
Сега заслужавам ли малко от любовта ти?
Прегърни ме.
Утре...
...войската ми ще нападне града на сина ти
и този път няма да има изход.
Превод СТАНИСЛАВА КЛИСАРСКА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО