Вирос!
Мъртъв ли съм?
Дошла си да ме посрещнеш?
Р О М У Л 2 Войната за Рим
Ти спечели битката,
Йемос.
Сабините избягаха.
Човекът, който те простреля, е мъртъв.
Убих го със собствените си ръце.
Но ти ще живееш.
Ти трябва да живееш.
Хората искат да отдадат почит на Йемос.
Това е за мъртвите, но Йемос е жив, диша.
Колко ще издържи?
Адиесис каза, че не може да го спаси.
Брат ми е жив, погледни го.
Виждаш ли?
Кръвта още тече във вените му.
Знам колко много го обичаш,
но трябва да го пуснеш да си отиде.
Ти си царят, хората искат да чуят гласа ти.
Какво искаш от мен?
От днес твоят глас е негов.
Ако има човек или бог, който да запази Йемос жив,
аз трябва да го намеря.
Мъртъв ли е? - Няма да умре.
Още ли мислиш, че съм те излъгала?
Вярвам на това, което виждам.
Ти каза, че единият от нас ще умре, но и двамата сме живи.
Щом е така, както казваш, защо хората плачат?
Йемос спи, стрелата е пробола гърдите му
и никой от нас не може да я извади, без да застраши живота му.
Не мога да ти помогна. - Идваш от земята на туските,
народът ти знае как да го спаси.
Те са свети хора, които не живеят в града.
Няма да намериш пътеката, която да те отведе до тях.
Не и сам. Но ти я знаеш, Ерсилия.
Бях дете, когато бог ме избра, никога не съм преплувала реката.
Ще го направиш сега.
Ще намерим твоя народ.
Отново се страхуваш, Вирос.
Мислеше, че той е истинският цар, а сега не искаш да си сам.
В какво вярваш най-силно?
Заспивай, утре сутрин трябва да тръгнем.
Наистина ли има някой, който може да го спаси?
Не, Вибия,
никой не може да спаси този, на когото му е отредено да умре.
Алба, земя на 30-мата царе
Той умря за своя цар. - Умря, защото не го предпазихте.
Заклехте се да се борите до смърт,
а се върнахте тук.
Какво да правя с вас?
Предпочетохте собствения си живот пред неговия.
Как мога още да ви вярвам?
Защо не умря със Сабос?
Зададох ти въпрос.
Сабос вярваше твърде много в хитростта си.
Ако не беше толкова горделив, още щеше да е жив.
А сега царете на Рим се хвалят, че са победили войската ти.
Лесно е да обвиняваш мъртъв човек.
За мен винаги е лесно да казвам истината.
Бяхме малко на брой, но се бихме колкото можахме.
Още 20 мъртви воини нямаше да ти донесат повече слава.
Ти ли нареди да отстъпят?
Да, и бих го направил отново.
Вече познават враговете ти.
Когато другите хора са готови, ще пренесат омразата си в битката.
От живота към смъртта
и от смъртта към живота.
Направихме всичко, което поиска от нас.
Ще бъда любезна с него,
ще го заведа, където поиска,
но когато спечеля доверието му,
ще налея смърт в чашата му.
Избра ли хората за пътуването?
Петима, аз съм шестата.
Ти ще останеш в Рим.
Каза, че ще направиш всичко, за да го запазиш жив.
Аз искам същото.
Йемос ме научи да забравя и да живея.
Ти ли им нареди да ме вържат?
За моя народ ти си враг, не мога да искам да ти вярват.
Няма да пътуваме нито с конвой, нито с пратеници.
Враговете ни не трябва да знаят, че ни няма,
докато не се върнем. Ти ще командваш.
Да тръгваме.
Кой си ти?
Знаеш ли кой си?
Или без жриците си вече не знаеш нищо?
Дори без тях ти си цар.
Ти си Тит и си бог.
Отнеси го.
Почакай.
Казах ти да не го сваляш,
нали?
Сега искам да го задържа.
Какво мислиш за мен?
Когато ти задам въпрос, трябва да отговориш.
Аз убих баща ти, а сега се боря срещу сина ти.
Защо не кажеш, че ме мразиш?
Защо да ти казвам нещо, което знаеш? Какво искаш от мен?
Дори да се бия със сина ти,
не трябва да ме мразиш,
защото той отне най-ценното, което притежавах.
Какво беше то?
Може да говориш пред нея,
не искам да крия нищо.
Хората ти се нуждаят от водач.
Трупът на Сабос е още топъл.
Ще избера, когато спра да плача.
Този човек, Сервиос,
те гледаше, сякаш те познава.
Това не е възможно.
Кажи ми истината.
Ушите ми са ме заблудили.
Помня, че някъде едната река се влива в друга.
Като дете пасях козите тук, не е далеч от селото ми.
Няма ли да й позволиш да яде?
Ще яде, когато ние приключим. - От какво се страхуваш?
Не ме е страх. Ако искаш, я отвържи, и й дай да яде с другите.
Вдъхни смелост и ярост в сърцето на сина ми,
донеси ужас в нощите на Тит със съдбоносни сънища,
които да смразят кръвта му и войната да приключи.
Още ли имаш сили да се молиш?
Кой си ти? - Знаеш кой съм.
Дъщеря ми ме спаси.
Поиска да напусна земите на 30-мата и аз я послушах,
но съдбата пак ме доведе тук, пред теб.
Лицето ти е добило формата на сърцето ти.
Ти избра да го скриеш.
Не, исках да го видиш.
Каза, че обичаш града си и искаш да спасиш царството,
но се огледай сега -
градът е унищожен, а ти си слуга.
Отвращавам се от теб.
Човекът, за когото говориш, вече не съществува.
Градът, семейството, царството -
за мен те вече нямат стойност.
Само омразата ме държи жив.
Какво искаш от мен?
Искам да се погледнеш
и да разбереш, че боговете се усмихват на гнева ми.
Искам да продължавам да те гледам в дните ти на унижение,
докато оплакваш трупа на Йемос.
Какво има?
Нищо.
Откакто тръгнахме, не спираш да ме гледаш.
Знаеш, че Йемос трябва да умре,
защото това е съдбата и аз я видях.
Предположих, че няма да я приемеш,
защото те е страх да бъдеш сам.
Вече не знам дали това е страх,
гордост или лудост.
Каква е съдбата?
Можеш ли да ми кажеш?
Не знаеш, никой не знае.
На оръжие!
Не ги виждам, къде са?
Към лодките!
Бързо!
Хайде!
Качвайте се!
Хайде!
Бързо!
Илиа, качвай се!
Илиа!
Качвай се!
Бягай, Илиа! Спаси себе си!
Вода...
Стой далеч от него!
Братко!
Знаела си, че ще ни нападнат!
Ти си тази, която ни доведе тук!
Щом мислиш така, защо не ме убиеш?
На мястото сме,
тук се събират двете реки.
Това е пътят.
Всичките ни воини се върнаха от Курес,
сега искам Рим да бъде изравнен със земята.
Загубихме нашата битка.
Ако загубим още една,
ще ви отрежа главите.
Акрон, ела при мен.
Ти трябва да командваш нашата войска.
Господарю,
аз не съм достоен.
Страх те е от римляните ли, Акрон?
Страхувам се само от теб.
Защо отказваш честта, която ти предлагам?
Не се страхувай,
аз те накарах да говориш.
Сред нас има човек, който заслужава да командва повече от другите.
Не съм виждал човек като него, който не се страхува от смъртта.
Кажи ми името му.
Сервиос заслужава най-много,
той е единственият достоен да води твоята войска.
Коленичи.
Вземи ножа си.
Никога повече не искам да чувам гласа ти.
Отрежи си езика.
Колко още трябва да плаваме?
Не сме далеч от моето село,
това си спомням.
Ако не помниш нищо друго, е защото си искала да забравиш.
Това е мястото, където съм родена.
Не помня лицата на онези, които са ми дали живот.
Онези, които забравяме, премахват болката ни,
но рано или късно миналото изплува и се връща да ти покаже кой си.
А ти?
Помниш ли миналото си?
Само няколко образа,
но и аз изтрих всичко, като теб.
И ти си премахнал болката си.
Санкус иска да говори с мен.
Това е само далечна буря, не е гласът на бог.
Трябва да чуя гласа му.
Какво правиш?
Санкус, чувам гласа ти, говори на своята слугиня.
Не гледай!
Какво правиш? - Спри!
Не гледай!
Той ще те накаже за това.
Не ме е страх, разбираш ли?
Вече се бия с него.
Той ще умре заради това. Човекът не може да предизвиква бог.
Ще пренощуваме тук.
Тук няма нищо, да се връщаме. Без огън няма да видим нищо.
Санкус ще ни покаже пътя, лагерът не е далеч оттук.
Братко!
Познаваш ли това място?
Да.
Това е моето село.
Тук няма никого.
Тук няма никого!
Отговори ми. - Не знам какво стана.
Ти ме излъга, няма никакво село. Никой не може да спаси брат ми.
Не съм те излъгала. - Сгреших, че ти се доверих.
Пусни я!
Родена съм тук.
Защо искаш да я нараниш?
Той няма да ме нарани.
Търсим някого, който да го излекува.
Той ще отиде ли в света на мъртвите?
Да.
Ще го отнесем при този, който може да го спаси.
Никога не съм виждал каменно село.
Това не е село,
това е град на мъртвите.
Позна ли ме?
Коя си ти?
Името на баща ми беше Велтур.
Ерсилия.
Къде са всички?
Тук не остана нищо,
само децата са живи,
а аз ги напътствам.
Кой направи това?
Гневът на водата разруши всичко,
напуснахме колибите си и намерихме убежище тук,
сред мъртвите.
Баща ти също загуби живота си тогава.
Кой е този човек?
Той е цар.
Можеш ли да го излекуваш?
Той умира.
Само кръвта на друг човек може да го спаси.
Стари човече, отвори вените ми...
Аз няма да умра.
Чест ти прави, че имаш уважение към воините.
Всички говорят за достойнството и смелостта ти,
за това, че се биеш, сякаш не те е страх от смъртта,
защото казват, че вече си умрял веднъж.
Влез.
Не се страхувай.
Той ли е убиецът на сина ти? - Да.
Амулий,
цар на Алба.
Силвия ми каза за това, което са направили на сина й.
Иска да те убия,
но разбирам гнева ти и омразата, която те движи...
Няма значение какъв съм или какъв съм бил.
Искам само това, което искаш ти.
Искам твоята сила и твоята омраза да спечелят тази война.
И ти трябва да ги имаш.
Но искам и лоялността ти.
Коленичи и помоли за прошката й.
Искаш ли да се опълчиш на своя цар?
Още една крачка.
Моля за... - На колене!
Моля за прошка,
царице на Алба.
А ти, Силвия,
трябва да простиш.
Не мога, по-скоро бих умряла.
Не ти си тази, която ще умре,
а всички жени от Алба.
Направи каквото ти казах.
Погледни го в очите.
Прегърни го.
Прощавам ти.
Вие сте били цар и царица,
а сега сте просто мои слуги.
От днес ти ще командваш войската ми и ще си отмъстиш.
Сега си върви.
Когато всичко това свърши,
искам да дадеш на мен обичта,
която имаш към децата си.
Ти ги доведе тук.
Какво те свързва с тях?
Трябваше да ги убия,
те са мои врагове.
Но вместо това си ги спасила.
Не съм виждала човек да брани така живота на друг човек.
Вече не знам какво е това.
Ако душата му не е чиста,
ако обичта му е фалшива,
няма надежда нито за него, нито за брат му.
Душата му е чиста, обичта му е истинска, видях я.
Съществува ли човек, който да победи божието желание?
Не.
Освен ако той самият не е бог.
Превод СТАНИСЛАВА КЛИСАРСКА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО