Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Hawaii,
‎sunteți pregătiți?
‎Doamnelor și domnilor,
‎primiți-l cu aplauze
‎pe Jo Koy!
‎Așa mai vii de-acasă.
‎Da!
‎Nu se putea să nu vin și în Hawaii.
‎„Aloha” e pe bune.
‎Dacă ești într-o stare proastă... ‎le trântești un „Aloha”.
‎Sunteți ca ursuleții inimoși, ‎vă sare pur și simplu din piept.
‎„Ai parte de o zi proastă?”
‎Oamenii din Hawaii se laudă cu rahaturi ‎cu care nu se laudă nimeni.
‎Pe bune!
‎Fiindcă voi apreciați ce aveți.
‎E al vostru. ‎„Iubesc asta, e a mea, frate.”
‎Odată, a venit un tip
‎și mi-a zis: „Frate, vezi mașina mea nouă,
‎Toyota Tacoma din 2003”?
‎Vișinie, frate.
‎Vișinie, fir-ar să fie!
‎Cu suspensie ridicată, frate.
‎Cu suspensie ridicată, din 2003!
‎Nou-nouță, din 2003.
‎Toyota Tacoma.
‎Nu vă interesează. Sunteți relaxați.
‎Locuiți în paradis.
‎Nu aveți timp... Nu sunteți crispați.
‎Ieșiți în oraș: „Bun, ieșim în oraș.”
‎Vă îmbrăcați frumos: ‎„Bun, ne îmbrăcăm frumos.”
‎Ținută frumoasă: „Unde-mi sunt șlapii?
‎Unde-mi sunt șlapii?”
‎Voi purtați șlapi.
‎Șlapi!
‎Mereu șlapi.
‎Șlapi, o ținută nou-nouță,
‎șlapi.
‎Doar cei din Hawaii știu de șlapi.
‎Vă spun eu ce-s ăia șlapi, sunt...
‎Uitați, șlapi!
‎Șlapi.
‎Nici nu știu de ce-i purtați. ‎Nici nu vă acoperă picioarele.
‎Așa mergeți voi.
‎Șlapii vă atârnă de vârfurile picioarelor. ‎Nici măcar...
‎Nici nu stau ficși. ‎Pășiți de parcă dați cu șutul.
‎Șut, pas.
‎Șut în șlap, pas.
‎Șut...
‎Voi adorați vocalele. ‎Adorați vocalele, nu?
‎Nu vă sinchisiți. Litera „A”.
‎Câte „A”-uri pot să existe ‎în numele unei străzi?
‎Câte? Prea multe.
‎De asta, dacă veniți în Hawaii, ‎și mă adresez lumii acum:
‎dacă veniți în Hawaii, ‎nu cereți indicații!
‎Toate numele de străzi sună la fel.
‎Dacă cereți indicații, vi se zice:
‎„E ușor, frate. Uite cum poți să ajungi!
‎Mergi pe strada Kaleakalakaka.
‎Faci dreapta pe Laukaladakalakau.
‎Apoi stânga pe Naukauaakala.
‎Și apoi dreapta pe Ahaahahaha'aaa.”
‎Ador tot ce are legătură cu Hawaii-ul.
‎Nu mă satur de el.
‎Nici nu ascult muzica ‎și tot o ador. Ador...
‎Când sunt aici, o ascult non-stop. ‎Nu știu cuvintele. Nici că-mi pasă.
‎Conduc și cânt...
‎Acum aplaudați.
‎Tocmai am inventat cântecul.
‎Nici măcar nu știți ce naiba spun aici.
‎Eu doar am înșiruit vocale...
‎Hula ‎chiar e dat naibii!
‎Hula ‎e totul.
‎E cel mai sexy dans care există.
‎Toate rahaturile la modă, ‎toate dansurile sexy
‎s-au inspirat din ‎hula.
‎Hula... ‎e sexy în draci.
‎Ea îi vorbește lui prin dans.
‎E foarte sexy.
‎Ea îi spune lui ce-și dorește prin dans.
‎„Vino să mă vezi!
‎Când apune soarele.
‎Du-mă la cină!
‎Dacă te plac,
‎îți dau păsărica.”
‎Toată lumea, ia te uită! ‎Toate civilizațiile. Toate rasele.
‎Avem toate etniile aici,
‎laolaltă, distrându-se.
‎„Distracție”. Nu se sinchisesc. ‎„Distracție, frate”. Îi doare-n cot.
‎Și arătăm... Mă uit în mulțime acum, ‎nu poți să ne deosebești. Nu poți!
‎Știți la câți mexicani s-a dus mama ‎și le-a zis: „Filipinez?”
‎„Mexican!”
‎„Scuze!”
‎Există o cale de a-i deosebi ‎pe asiatici între ei.
‎În funcție de accent. Asta dacă au accent.
‎Dintre asiatici, ‎coreenii sunt cel mai ușor de depistat
‎fiindcă, atunci când vorbesc,
‎sună de parcă ar fi fumat iarbă ‎toată ziua.
‎Chiar înainte să fi vorbit cu tine.
‎Coreenii sună ca fantomele asiatice.
‎Cel mai bun prieten din copilărie ‎era coreean.
‎Când m-am dus prima oară la el,
‎tatăl lui a țipat de la etaj.
‎Am crezut ‎că e bântuită nenorocita de casă.
‎Vă jur, chiar când am intrat.
‎„Ce naiba a fost asta?”
‎„Tata. Vrea să știe dacă ți-e foame.”
‎Metoda se aplică tuturor asiaticilor.
‎Vietnamezii.
‎Ce? Nici măcar n-am început.
‎Vietnamezii. Îi ador pe vietnamezi.
‎Sunteți... Vă iubesc! ‎Sunteți cei mai mici dintre asiatici.
‎Sunt mai scunzi,
‎dar vă spun de pe acum:
‎nu vă puneți cu vietnamezii!
‎Ei se bat cu oricine.
‎Mărunțeii ăia se bat... ‎Îi doare fix în cot.
‎Nu le pasă cât ești de puternic.
‎Se vor bate cu tine. ‎Vor veni spre tine și-ți vor vorbi urât.
‎Așa se aud piciorușele lor.
‎A venit unul la mine după un spectacol.
‎„Hei, omule, ‎așa vorbești tu cu mine, omule?”
‎Vorbesc foarte... ‎Știți că vorbesc foarte repede.
‎Așa vorbesc, foarte repede:
‎„Omule, așa vorbești tu cu mine, omule?”
‎Vorbesc foarte repede.
‎Coreenii sună de parcă ar fi fumat iarbă ‎toată ziua.
‎Vietnamezii sună de parcă ar fi consumat ‎cocaină toată viața.
‎„Hei, omule, ‎așa vorbești tu cu mine, omule?
‎Nu vorbi așa cu mine, omule!
‎Așa vorbești tu cu mine?”
‎Vietnamezii pun punct ‎după fiecare cuvânt pe care-l spun.
‎„Hei. Omule. ‎Așa. Vorbești. Tu. Cu. Mine. Omule?”
‎Vocile lor ating note înalte.
‎Note foarte înalte, uite așa, omule.
‎Ating și note joase, omule. ‎Încep cu o voce gravă, omule.
‎Apoi li se subțiază vocea, omule.
‎Vietnamezii sună de parcă ar fi în mașină, ‎departe, și trec repede pe lângă tine.
‎„Hei, omule, așa vorbești tu cu mine, ‎omule? Nu vorbi așa!”
‎Să te văd că mai spui asta o dată! ‎Ieși din mașină și repetă!
‎Japonezii.
‎Ce?
‎Japonezii. Doar dacă avem accente ‎ne poți deosebi între noi.
‎Japonezii
‎sunt foarte diferiți.
‎Când vorbește un japonez,
‎vocea vine din cutia toracică.
‎Aici
‎torc japonezii.
‎Bună!
‎Japonez!
‎Femeia japoneză,
‎indiferent dacă are 12 ani
‎sau 75 de ani...
‎tot de parcă ar avea 12 ani sună.
‎Bine.
‎Haide!
‎Bine.
‎De asta nu se uită nimeni ‎la pornografie japoneză.
‎Nimeni nu se uită la asta.
‎Știți ce enervantă e de urmărit?
‎Bun, haide!
‎Ține-o tot așa!
‎Mi-a intrat în ochi!
‎După ultimul program de comedie Netflix, ‎vin tot mai mulți mexicani la spectacole.
‎Acum vin mulți mexicani ‎la spectacolele mele.
‎Și mereu vin la mine
‎la sfârșit și-mi zic același rahat.
‎Mereu îmi zic: „Hei, boule!”
‎E foarte rasist. Nu știu de ce.
‎Nu știu de ce... „Șmechere!”
‎Când imit un mexican, mereu vorbesc...
‎de parcă aș cădea de pe o stâncă.
‎E dată peste cap treaba.
‎Sună îngrozitor, dar chiar așa vorbesc ei.
‎Mereu sună de parcă ar cădea ‎de pe o stâncă.
‎Cu cât e mai lungă propoziția, ‎cu atât se prelungește căderea.
‎Mexicanii vin mereu la mine
‎și-mi spun același lucru ‎la sfârșitul spectacolelor.
‎„Hei, mama ta e exact ca mama mea.
‎Tot ce face mama ta face și mama mea.”
‎Ce v-am zis?
‎„Totul...” Și tu arăți a mexican, mă jur.
‎Mă sperii de fac pe mine.
‎Încerc să spun gluma asta, ‎iar tipul se uită:
‎„Spune-o cum trebuie, șmechere!
‎Spune-o cum trebuie! Nu...”
‎Știți cât de greu e să fii amuzant ‎când se uită un mexican așa la tine?
‎Cum te cheamă, frate?
‎- Jason. ‎- Jason?
‎- Ești filipinez sau mexican? ‎- Filipinez.
‎E filipinez.
‎La dracu'!
‎Înțelegeți despre ce vorbesc?
‎Arăți ca fratele meu, omule.
‎Jason.
‎Asta voiam să aflați cu toții.
‎Există un motiv pentru care mexicanii ‎și filipinezii se aseamănă.
‎Pentru care mexicanii ‎și filipinezii se regăsesc unii în alții.
‎Ne leagă mai mult decât unguentul VapoRub.
‎Nu-i singurul lucru ‎pe care-l avem în comun.
‎Să nu veniți la sfârșit să-mi ziceți:
‎„Hei, și mama mea folosește ‎unguent VapoRub. Ce nebunie!”
‎Nu-i o nebunie.
‎Există un motiv.
‎Există un motiv ‎pentru care semănăm în multe privințe.
‎Spania a condus Filipinele ‎timp de 350 de ani.
‎Asta-i pe bune.
‎Voi v-ați împerecheat cu noi.
‎Suntem prima rasă hibrid.
‎Asta sunt filipinezii:
‎spanioli, asiatici.
‎Filipinezi.
‎Asta suntem.
‎E rău ce s-a întâmplat, ‎dar există și părți bune.
‎Am moștenit trăsăturile și cultura lor.
‎Mă înțelegeți? Arătăm ca ei.
‎Uitați-vă la noi! ‎Suntem la două ore distanță de Japonia.
‎Suntem în inima Asiei, ‎acolo se află Filipinele.
‎Dar uitați-vă la noi, ‎nici măcar n-avem nume asiatice.
‎Fiindcă și-au lăsat numele acolo.
‎Nu avem nume asiatice, ‎avem nume latino-americane.
‎Uitați-vă la numele noastre!
‎Doar în familia mea:
‎De La Fuente Santos Gonzalez.
‎Suntem mexicani, la dracu'!
‎Noi suntem mexicanii Asiei.
‎Pe bune.
‎Tot ce fac mexicanii fac și filipinezii.
‎Totul!
‎Ce aveți voi? ‎Quinceañera, Debut.
‎De la ei am luat-o, nu?
‎Vă sărbătoriți fiica ‎atunci când împlinește 15 ani, nu?
‎Are 15 ani? Tot aia!
‎Dați o petrecere.
‎Mexicanii fac asta mereu, nu?
‎„Ai 15 ani, ești gata să devii femeie, ‎mija. ‎Sărbătorești ‎quinceañera.”
‎„Ești sigur, tati? Am doar 15 ani.”
‎„Da, sunt sigur.
‎Mama ta are doar 30 de ani.”
‎Bine.
‎A fost nepotrivită gluma!
‎Dar a fost amuzantă, recunoașteți!
‎E nepotrivită? E doar o glumă.
‎Fir-ar! Nu mai fiți așa supărăcioși!
‎Dracu' să vă ia!
‎Stereotipurile sunt amuzante ‎dintr-un motiv: sunt adevărate.
‎Există stereotipuri despre toți. ‎Acceptați asta! Râdeți!
‎Nu toți filipinezii ‎sunt asistenți medicali,
‎dar mulți dintre voi sunt.
‎Nu-i știu pe toți filipinezii de aici, ‎dar știu
‎că toți avem același unchi.
‎La fiecare sărbătoare, ‎el vorbește cu toată lumea.
‎Nouă ne e groază, fiindcă durează ‎o veșnicie să vorbești cu el.
‎Fiindcă nici măcar nu știe ‎ce vrea să zică.
‎Mereu începe conversațiile așa: „Păi...
‎Mai știi...
‎Joseph...
‎Mai ții minte când...
‎Când...
‎Rahat, când...”
‎Mereu: „Păi...”
‎L-am dus...
‎L-am dus pe unchiul meu la mall ‎și eram la zona cu mâncare.
‎Stăteam acolo și el încerca să vorbească. ‎Vorbea tare, așa că toți erau atenți.
‎De asta mi-era rușine,
‎fiindcă vorbea tare ‎și toți se uitau la noi: „Păi...
‎Joseph, mai ții minte când...
‎atunci...
‎ziua aceea când tu...
‎mi-ai luat...
‎- ...acea...” ‎- „Ce, ce vrei să spui?”
‎„Încerc să-ți spun. Stai!
‎Nu mă grăbi! ‎Încerc să gândesc și mă grăbești...
‎Nu mă grăbi!
‎Când... ziua aceea când mi-ai luat...”
‎Toată lumea se uita la noi. ‎Toți cei de la mese se uitau.
‎„Păi...
‎când mi-ai luat ceva de băut?
‎Mi-ai luat acea băutură?”
‎„Ce-i cu ea? Ți-am luat o băutură.”
‎„Și te-ai întors și avea...
‎un pai mare?
‎M-am uitat la pai și am zis:
‎«putang ina, ‎ce pai mare!»”
‎Ții minte că te-ai uitat la pai ‎și apoi te-ai supărat pe mine?”
‎- „,Da, ce-i cu asta?” ‎- „Da. Și mi-ai zis să o beau așa?
‎Ții minte că mi-ai zis s-o beau așa?”
‎„Da, ce-i cu asta?”
‎Toată lumea se uita la noi.
‎„Da. Așa că am început să beau așa
‎și...
‎eu...
‎am băut așa și am început să sug cu paiul
‎și am tras o biluță neagră în gură
‎și am tot supt
‎și am tot supt...
‎și aveam biluțe negre în gură...
‎și am tot supt și m-am înecat cu biluțele.
‎Aveam gura plină cu biluțe negre ‎și m-am înecat, dar am supt...”
‎„Taci naibii din gură!
‎Boba, ‎erau biluțe ‎boba ‎cu tapioca!”
‎„Da, ‎boba. ‎Le urăsc.”
‎De asta filipinezii ‎ar trebui să fie doar asistenți.
‎Faceți-vă asistenți, dar nu doctori!
‎Imaginați-vi-l pe unchiul meu doctor,
‎în timpul unei operații.
‎„Asistentă, poți să-mi dai...
‎ăla... rahat.
‎Ăla... știi tu...
‎știi tu, ca să tai...
‎ca să tai...
‎știi tu...”
‎Asistenta ar zice: ‎„Putang ina, ‎ce? Toate taie, ce?
‎Ce-ți trebuie, doctore?”
‎„Ăla... rahatul ăla...
‎ăla...”
‎„E pe moarte, ce dracu' îți trebuie?
‎Ce?
‎Spune!”
‎„Rahatul ăla... ăla...
‎ăla...”
‎Suntem un stereotip.
‎Filipinezii se transformă ‎într-un stereotip.
‎Nu știu care-i treaba,
‎dar se transformă în stereotip.
‎Am mai vorbit despre asta, ‎dar uitați-vă în jur!
‎Sunt aici.
‎Mama mea nu e aici în seara asta, ‎dar mă uit în mulțime și parcă o văd!
‎Păr scurt, ochelari.
‎Geanta în poală, uitați, chiar acolo! ‎Acolo e.
‎Batistă.
‎Geantă Louis Vuitton.
‎Confuze: „Unde suntem?
‎Unde suntem?
‎Ce-i asta?”
‎Îi ador pe filipinezi.
‎Neapărat trebuie să aibă ‎genți Louis Vuitton. Asta e geanta lor.
‎Știți câte genți Louis Vuitton ‎i-am cumpărat mamei? Multe.
‎Știți ce ține în geantă? Gustări.
‎E cea mai scumpă cutie pentru prânz ‎din câte ați văzut.
‎Și nici măcar nu-s gustări bune.
‎Când eram mic, toți prietenii mei ‎se duceau la mamele lor:
‎„Îmi dai o gustare?”
‎Iar ele scoteau ‎gustări delicioase din genți.
‎Doritos.
‎Batoane mici de Snickers.
‎Când mă duceam eu la mama...
‎Rahat!
‎Gustările ei erau chestii luate ‎de la restaurant.
‎Mă duceam la mama:
‎„Mamă, îmi dai o gustare?”
‎„Poftim, niște biscuiți sărați!”
‎Biscuiții sărați ‎sunt meniți să absoarbă supa.
‎Asta voia să mănânc înainte de ore.
‎„Ia și mănâncă!”
‎Când le băgam în...
‎„Înghite!”
‎Asta e șmecheria mamei mele.
‎Mă jur, asta-i șmecheria tuturor mamelor.
‎Treabă stă cam așa: ‎nu contează cât de mult ar câștiga,
‎nu contează. Ele iau chestiile gratuite.
‎Dacă-s acolo: „Ia-le!”
‎Mama-mi zicea mereu așa: „Ia-le!
‎Du-te înapoi și ia-le!”
‎„Ce să iau?”
‎„Păi... alea... orice ar fi alea.
‎Ia mai multe, câte poți.
‎Bagă-le în geantă!
‎Du-te!
‎Ia-le, mai ia!” ‎Mereu îmi zicea asta: „Mai ia!
‎Joseph, du-te înapoi și mai ia!
‎Mai ia!”
‎Știți ce înseamnă „mai ia?” Să furi!
‎Să furi!
‎Ea voia ca al ei copil să fure.
‎„Mai ia!”
‎Uram să mă duc la McDonald's.
‎Mereu mă trimitea din nou înăuntru: ‎„Du-te înapoi și mai ia șervețele!”
‎„De ce?”
‎„Fiindcă ne trebuie acasă.
‎Mai ia, Joe! Du-te înapoi!”
‎„Doamne, câte îți mai trebuie?”
‎„Păi, vine ziua ta. Du-te înapoi!”
‎Îmi umpleam buzunarul cu șervețele.
‎Eram tare supărat și mă tot uitam la mama.
‎Ea stătea în parcare.
‎Eu plângeam.
‎Ei nu-i păsa.
‎„Celălalt buzunar!”
‎Fiul meu nu cunoaște senzația asta.
‎N-o cunoaște.
‎Eu cumpăr șervețele.
‎Cumpăr șervețele scumpe ‎fiindcă am rămas traumatizat.
‎Am furat șervețele toată viața. ‎Nu vreau ca fiul meu să treacă prin asta.
‎Fiul meu nu știe ‎cât de jenante sunt aniversările.
‎Aniversarea mea era de rahat.
‎Mama le dădea copiilor felii de tort, ‎apoi le dădea șervețele.
‎Fiecare cu alt model!
‎„KFC, McDonald's, Taco Bell,
‎Burger King, KFC,
‎Cheesecake Factory, ăsta chiar e bun.
‎E mai gros decât celălalt.”
‎Copiii o duc bine acum.
‎Fiul meu are 15 ani și habar nu are.
‎Habar nu are cât de bine o duce.
‎Noua generație e nenorocită!
‎Așa li se zice? Noua generație? ‎Generația X? Noua generație?
‎Fătălăi!
‎Așa li se zice, fătălăi? ‎Sunt fătălăi. Toți sunt niște fătălăi.
‎Dacă sunt copii de 15 ani pe aici: ‎să știți că sunteți niște fătălăi.
‎Niște fătălăi nenoro... Nu?
‎N-am dreptate? Se plâng.
‎N-ai voie să țipi la ei.
‎Îți răspund obraznic. Intri în bucluc.
‎Încep să zică: ‎„Vai, Doamne, a țipat mama la mine
‎și acum mi-e frică să mă duc acasă,
‎fiindcă mama a țipat la mine.”
‎Naiba să te ia! Pe bune?
‎Te temi să te duci acasă ‎fiindcă a țipat la tine?
‎Mama mea numai asta a făcut: ‎a țipat la mine.
‎Era singura limbă ‎pe care o vorbea: țipatul.
‎„Ce?
‎Poftim?
‎Mai zi o dată!
‎Zi!
‎Ce-ai zis, Joseph?
‎Ce-ai zis? Întoarce-te!
‎Întoarce-te, Joseph!”
‎Doar limba asta o vorbea mama.
‎Țipa! „Ce?
‎Când? Când ai făcut asta?
‎Unde? Unde te-ai dus?
‎Ce? Poftim?
‎Ți-ai pierdut cutia pentru prânz?”
‎Țin minte că mi-am pierdut ‎cutia pentru prânz odată, vai!
‎Așa pedepsea mama.
‎Prin... Nu m-a bătut niciodată.
‎Te ataca doar verbal. ‎Așa se ocupa de tine.
‎Te făcea doar din cuvinte.
‎Interogatoriu.
‎Două ore și jumătate de țipat.
‎„Poftim?
‎Unde ți-e cutia pentru prânz, Joseph?
‎Unde ai pus-o?”
‎„Nu știu!”
‎„Cum adică nu știi? Unde? Unde te-ai dus?”
‎De acasă te duci la școală. ‎De la școală vii acasă.
‎Unde naiba ai pierdut-o?
‎Ce? Îți iei cutia pentru prânz și o pui ‎unde te taie capul? «Nu știu unde.
‎Nu știu unde e nimic.
‎Nu știu unde.»
‎Unde ți-e cutia pentru prânz, Joseph?
‎Unde?
‎Unde ai pus-o?”
‎„Nu știu!”
‎Apoi repeta ce ziceam eu, ‎dar cu o voce cretină.
‎„Nu știu!
‎Cum adică nu știi, Joseph? Cum?”
‎„Nu știu, mamă, ce vrei să zic?”
‎„Zi-mi unde e!”
‎„Nu...”
‎Două ore dura asta.
‎- „Unde?” ‎- „Nu știu.”
‎- „Ce?” ‎- „Nu...”
‎Voia să-mi curgă mucii
‎și să-mi intre în gură, ca să mă înec.
‎Atunci era mulțumită.
‎Atunci știa mama că mi-a venit de hac.
‎Atunci venea la mine:
‎„Gata, respiră, Joseph!
‎Respiră, Doamne!”
‎„Respiră, Doamne! Joseph, respiră!”
‎„E doar o cutie pentru prânz.”
‎Apoi trebuia să mă facă de râs.
‎Îmi punea prânzul ‎într-o caserolă din plastic.
‎Așa mă făcea de râs. Mereu zicea:
‎„Îți voi pune prânzul ‎într-o caserolă de plastic.”
‎Iar eu plângeam și mai tare: „De ce?
‎Nu vreau să merg la școală.”
‎„De ce nu?”
‎„Fiindcă nu vreau să merg la școală ‎cu prânzul într-o caserolă de-ale tale.”
‎Fiindcă e jenant.
‎Dacă-mi trimit fiul la școală ‎cu o caserolă,
‎îl trimit cu o caserolă transparentă ‎cu capac albastru
‎pe care scrie Tupperware.
‎Fiul meu ar fi mândru ‎să meargă la școală cu asta.
‎Caserolele mamei mele...
‎erau de obicei cutii de frișcă
‎sau de mâncare.
‎Odată, mi-a pus prânzul ‎într-o caserolă de înghețată goală.
‎Avea toarte roșii, mi-a pus și tema,
‎și prânzul laolaltă. ‎Arăta ca o nenorocită de servietă...
‎Mi-a pus prânzul ‎într-o cutie de frișcă... cât de jenant!
‎Apoi a zis: „Adu un marker, ‎ca să-ți scriu numele pe capac!”
‎De parcă...
‎De parcă mai avea cineva ‎prânzul pus într-o cutie de frișcă.
‎„Sunt sigur că nu mai vine nimeni ‎cu prânzul într-o cutie de frișcă.”
‎„Nu se știe, Joseph.”
‎„Ba da, eu știu.”
‎Mă plimbam prin cantină,
‎căutând un loc unde să stau,
‎cu cutia mea de frișcă cu tot.
‎Ceilalți copii se uitau la mine.
‎„Mama ta te lasă să mănânci frișcă?”
‎„Nu știu ce-i înăuntru.”
‎M-am așezat la masă,
‎cu cutia mea de frișcă ‎în care aveam prânzul.
‎Toți ceilalți copii făceau schimb ‎de mâncare în fața mea,
‎dar nimeni nu voia să ia la schimb ‎cutia cu surprize.
‎Mie-mi lăsa gura apă,
‎fiindcă vedeam schimbul acela ‎de gustări delicioase.
‎„Îți dau la schimb ‎sandviciul meu cu curcan și brânză
‎pentru sandviciul ‎cu unt de arahide și jeleu.”
‎„Îți dau la schimb ‎fursecurile mele cu ciocolată
‎pentru Pringles.”
‎„Îți dau la schimb laptele cu ciocolată ‎pentru Gatorade.”
‎Iar eu mă uitam la ei.
‎„Vrea cineva ‎mungo?”
‎Mungo?
‎Nu vrei ‎mungo? ‎Un deliciu. ‎Mungo?
‎Îți las și caserola dacă vrei.”
‎Un copil m-a întrebat: „Ce naiba-i ‎mungo?”
‎A trebuit să-i explic.
‎„Sunt niște fasole verzi rotunde.
‎Pe pat de orez.
‎Dacă înfigi lingura adânc, ‎s-ar putea să găsești și un crevete, doi.”
‎Un altul m-a întrebat:
‎„Ce naiba e sosul acela
‎de lângă?”
‎„Patis.
‎Sos de pește filipinez.
‎Pune în valoare aroma
‎fasolelor ‎mungo.
‎Să nu dai sos pe tine, ‎altfel vei mirosi a păsărică toată ziua.”
‎Uitați cum stă treaba cu fiul meu!
‎Habar nu are ce-i aia cutie pentru prânz.
‎Băiatul ăsta are card de debit.
‎Mi-e și rușine să recunosc.
‎La el la școală ‎poți să plătești cu cardul de debit.
‎E de rahat.
‎Nu se simte responsabil ‎pentru o cutie pentru prânz,
‎se duce la școală și folosește cardul.
‎Eu tot îl mai pedepsesc.
‎Mă mai rățoiesc la el.
‎M-a sunat într-o miercuri ‎și mi-a zis: „Hei, tată,
‎mai am doar 40 de cenți pe card.”
‎Iar eu i-am zis: „Dumnezeule!
‎Du-te-n mă-ta!
‎Ce dracu' ai mâncat luni, ‎tâmpitule, mușchi de vită?
‎Ai intrat în cantină ‎de parcă erai la club?
‎«Fac cinste cu lapte cu ciocolată!»”
‎Știu că e ciudat că spun asta, ‎dar fiul meu nu știe ce e orezul,
‎nu cum știam eu...
‎Orezul era totul pentru mine.
‎Mâncam orez la micul dejun, ‎orez la prânz, orez la cină.
‎Și știu că mulți se întreabă: „Filipinezii ‎mănâncă micul dejun?” Răspunsul e da.
‎Micul dejun ‎e mâncarea rămasă la cină, plus un ou.
‎Asta-i tot.
‎Și e delicios.
‎Noi mâncam doar orez.
‎Elementul esențial ‎într-o gospodărie asiatică:
‎orezul.
‎Orezul e mereu pe foc.
‎Mereu există o oală cu orez pe foc.
‎Oala cu orez nu lipsește niciodată.
‎Chiar dacă rămâi încuiat ‎în casa unor asiatici,
‎fără lumină, tot poți găsi bucătăria.
‎Trebuie doar să te uiți ‎după pătrățelul roșu luminos.
‎Acolo e orezul, chiar acolo.
‎Mi-am trimis fiul ‎să ia orez zilele trecute:
‎„Joe, du-te și ia o pungă de orez!”
‎S-a dus la două raioane distanță ‎și s-a întors
‎cu o punguliță de orez.
‎Îi încăpea așa în mână.
‎Deși știam că o astfel de pungă ‎trebuia să cumpere,
‎mi-am amintit cum stătea treaba ‎când eram de vârsta lui.
‎Punga de orez ‎pe care trebuia s-o iau...
‎era cât nenorocitul ăsta de scaun.
‎Era de două ori mai grea decât mine.
‎Trebuia s-o târâi până la mama.
‎Era un sac mare din nailon,
‎cu litere chinezești în față.
‎Jos scria „22 kg”.
‎Mama punea sacul în fundul bucătăriei, ‎lângă gunoi.
‎Desfăcut în partea de sus.
‎În sac era o cană de cafea ‎cu toarta ruptă.
‎Aceea se numea cană de măsurat.
‎Ea m-a învățat să fac orez.
‎Îmi amintesc ziua aceea.
‎„Te voi învăța să faci orez ‎și va fi singura dată
‎când te voi învăța.”
‎„Bine.
‎Cum procedez?”
‎„Iei două căni de orez, ‎Joseph, le pui în oală,
‎pui apă în oală, amesteci bine cu mâna.
‎Așa cureți orezul.
‎Dacă apa e tulbure, ‎orezul e murdar, așa că arunci apa.
‎Pui iar apă. Amesteci bine cu mâna.
‎Amesteci bine cu mâna.
‎Dacă apa e tulbure, ‎orezul e murdar, așa că arunci apa.
‎Continui așa, Joseph, până apa e limpede.
‎Când apa e limpede, mai adaugi apă. ‎Orezul e bun de gătit.”
‎„De unde știu câtă apă să adaug?”
‎„Umpli oala până aici, Joseph.”
‎Așa gătești orezul perfect.
‎Vreau ca lumea să afle asta acum.
‎Ăsta e un secret străvechi.
‎Fiecare asiatic știe să gătească orez ‎și asta e metoda.
‎Nu-ți trebuie cană de măsurat, ‎nu-ți trebuie o oală specială.
‎Îți trebuie doar orez, o cratiță
‎și liniuța asta nenorocită.
‎Știu că unii se întreabă acum: ‎„Păi cum măsori cu aia?
‎N-are nicio logică.”
‎Să vă explic.
‎Pui oricât orez vrei în orice cratiță,
‎apoi pui apă.
‎„Câtă apă, Joe?”
‎Atingi vârful orezului cu degetul
‎și pui apă până ajunge la nivelul ăsta.
‎Orezul perfect.
‎Copiilor le merge bine acum.
‎Tare bine.
‎Recunosc, e mai ușor ‎să-l pedepsesc pe al meu.
‎E mai ușor să-mi pedepsesc fiul.
‎Mama a trebuit să fie creativă.
‎Cu mine nu era ușor.
‎Dacă al meu o dă în bară, ‎și e valabil pentru toți adolescenții,
‎dacă o dă în bară, ce trebuie făcut? ‎Îi iau telefonul.
‎Metoda asta merge.
‎Nu-i nevoie să-i agresați verbal. ‎Nu-i nevoie să-i loviți.
‎Luați-le telefoanele!
‎Fiul meu nu știe ce să facă ‎atunci când îi iau telefonul.
‎Fiul meu nu mai funcționează fizic ‎dacă îi iau telefonul.
‎„Dă-mi telefonul!” „Dar tată!
‎Acum ce fac?”
‎Nu și-a mai văzut mâna până acum. ‎„Ce-i asta... Alo?”
‎Mama mea știa să pedepsească!
‎După cum am zis: nu m-a lovit niciodată.
‎Țin minte că m-am ascuns în dulap
‎și, când a trecut pe lângă, am speriat-o.
‎Am sărit din dulap: „Bau”!
‎Mama s-a...
‎„Ți s-a părut amuzant?
‎Să sari din dulap și să mă sperii așa?
‎Treci înapoi în dulap!
‎Treci înapoi! Stai acolo!
‎Stai acolo până îți spun eu să ieși! ‎Stai acolo!”
‎Așa că am stat în dulap.
‎Iar ea m-a uitat în nenorocitul de dulap.
‎S-a întors cu rufe mai târziu: ‎„Ce cauți aici?”
‎„Tu mi-ai zis să stau aici.
‎Am stat toată ziua aici.”
‎Nici măcar nu și-a cerut scuze: ‎„Du-te în camera ta, e târziu.”
‎M-am dus plângând în cameră. ‎Pe ea a durut-o în cot.
‎A sunat-o pe soră-sa, ‎ca să se laude cu ce a făcut.
‎„Să vezi ce i-am făcut lui Joseph!
‎L-am uitat în dulap.
‎Toată ziua!
‎Toată ziua, mă jur.
‎Chiar mă plimbam prin casă ‎și mă întrebam pe unde naiba e.”
‎Dumnezeule, fiul meu...
‎are 15 ani. Uitați ‎cum stă treaba cu băieții de 15 ani:
‎se cred șmecheri, dar nu-s deloc.
‎Asta îi și zic.
‎Asta-i chestia. ‎Dacă ai băieți, dacă ai băiat mic,
‎fii sincer cu el, ‎tratează-l ca pe un om mare!
‎Nu știu cum e cu fetele. ‎Eu zic de băieții adolescenți:
‎vorbiți-le de parcă ar fi mari, ‎vă vor respecta.
‎Nu ascund nimic de el. ‎Nu îl duc cu zăhărelul.
‎Îl informez.
‎„Joe, știu ce ai făcut acolo.”
‎„Ce tot spui acolo, tată?” ‎„Îți zic doar atât:
‎am avut și eu 15 ani.
‎Știu ce-ai făcut acolo.
‎Toate chestiile dubioase ‎pe care le faci le-am făcut și eu.
‎Dar eu mă pricepeam mai bine.”
‎„Ce tot spui acolo, tată?” ‎„Haide, Joe! Știu...
‎Ai stat la duș 30 de minute. ‎Știu ce-ai făcut.”
‎„N-am făcut ni... Am făcut duș.”
‎„Joe, n-ai făcut duș.”
‎„De unde știi că n-am făcut duș?” ‎„Joe, ai stat 30 de minute în baie
‎și ai părul uscat.
‎Ți-am cumpărat o sticlă mare ‎de Head & Shoulders și ai golit-o.
‎Dar tot ai mătreață.
‎Nu știu cum...
‎Dar scula ta miroase mereu a mentă.
‎Vine miros de mentă și zinc din zona aia.
‎E pentru capul de sus, ‎nu pentru capul de jos.
‎E pentru capul de sus!
‎Nu e pentru capul de jos, Joe. ‎E pentru capul de sus.
‎Nu ești șmecher, omule.”
‎„Bine, tată. Bine.”
‎Așa face fiul meu acum. ‎Nu se mai ferește. „Bine.
‎Bine.
‎Promit.
‎Voi... Nu voi... Voi face în așa fel ‎încât să nu-ți dai seama.”
‎Apoi a vrut ‎să dea palma cu mine. „Promit.”
‎„Nu dau mâna cu tine.
‎Nu vreau să ating arma crimei.”
‎Arată bine băiatul.
‎Are păr cât și pentru mine. ‎Are o coafură afro.
‎Are pielea închisă la culoare.
‎Are pielea mai închisă decât mine.
‎S-a dus la multe meciuri de fotbal
‎la alte școli, iar copiii l-au întrebat ‎dacă e mulatru.
‎Iar el mi-a zis mie: ‎„Tată, mulți copii cred că-s mulatru.”
‎„Bun. Și tu ce le-ai zis?”
‎„Că da.”
‎„De ce le-ai spus asta?” ‎„Nu știu. Oricum ei nu știu.”
‎„Păi și dacă vin să te iau de la școală
‎și ei observă că nu ești mulatru?”
‎„Atunci nu veni să mă iei!”
‎Apoi mi-a cerut să facem un test ADN
‎fiindcă văzuse o reclamă:
‎„Hei, tată, să facem și noi un test ADN!”
‎„Pentru ce vrei test ADN?”
‎„Poate am avut membri de culoare ‎în familie, tată.
‎Poate acum multă vreme...
‎Poate acum multă vreme ‎a fost cineva de culoare în familie
‎și de la el am moștenit trăsăturile. ‎Hai să vedem, de distracție.”
‎„N-am avut membri de culoare în familie.”
‎„Nu se știe. Să vedem!”
‎„N-am avut membri de culoare.
‎Mătușa ta s-a măritat cu un tip ‎de culoare, dar asta nu te ajută.”
‎„Haide, tată!
‎Să-l facem.
‎Va fi fain. Să-l facem.”
‎Am acceptat.
‎Îl vom face.
‎Și sper...
‎Sper ca rezultatul să arate ‎că e de culoare.
‎Dacă rezultatul va arăta asta, ‎îi voi spune:
‎„Cară-te naibii din casa mea!
‎Găsește-ți tatăl adevărat! Cine naiba...
‎Cine naiba e copilul ăsta?
‎Dă-mi cardul înapoi, nenorocitule!”
‎Își bate joc de mine mereu.
‎Mereu își bate joc de mine.
‎Scuze, e un...
‎Un tip de culoare chiar aici. Scuze.
‎- Cum vă numiți, domnule? ‎- Malcolm.
‎Malcolm. La dracu', ‎nu se putea nume mai negru de atât!
‎Fir-ar să fie!
‎Rahat, Malcolm.
‎Sigur că da.
‎- Ea e partenera ta? ‎- E soția mea.
‎- Tu ce ești? Ce etnie? ‎- Filipineză.
‎Ești filipineză. Vedeți, așa...
‎Așa ar trebui să arate ‎părinții fiului meu.
‎Părinții fiului meu sunt aici!
‎Credeți că glumesc? Stați să-l aduc aici!
‎Veți zice: ‎„Rahat, ăsta chiar e copilul nostru!”
‎Fiul meu a venit odată la mine,
‎asta chiar s-a petrecut.
‎Eram...
‎în camera mea și a venit la mine... ‎Mereu își bate joc de mine.
‎Fiindcă are un păr superb.
‎E superb, oameni buni.
‎Și...
‎Arată de parcă ar fi din trupa Jackson 5.
‎Dar...
‎A venit la mine, Malcolm, și mi-a zis...
‎„Tată, când voi crește mare,
‎voi fi și eu chel ca tine?”
‎Iar asta m-a durut ca dracu'.
‎N-a înțeles cât de tare m-a durut.
‎Eram...
‎Voiam să-i arăt că m-a durut, ‎dar nu prin cuvinte,
‎ci doar prin ton.
‎I-am zis: „Știi ce, Joe? ‎Tu ai moștenit părul de la mama ta,
‎iar în familia mamei tale, ‎toți au părul frumos.
‎Probabil de asta ai atâta păr. ‎Deci nu-ți face griji,
‎nu vei fi chel ca tatăl tău.”
‎Iar fiul meu a zis: „Mișto!
‎Mișto!”
‎Și s-a dus în camera lui, tâmpitul.
‎Iar eu eram distrus.
‎Îmi tot ziceam în gând: ‎„Lua-l-ar naiba de copil!”
‎De asta, de fiecare dată când mă întreabă ‎ceva și eu pot să-i dau peste nas,
‎chiar asta fac, Malcolm. Dă-l naibii!
‎După două săptămâni, a venit iar la mine.
‎„Tată...” și era foarte trist.
‎„Tată, pot să vorbesc puțin cu tine,
‎te rog?
‎Dar promiți să nu faci glume?”
‎„Da.
‎Promit.”
‎„Vorbesc serios, tată. Mă supără ceva
‎și trebuie să vorbesc cu tine despre asta. ‎Te rog, fără glume!”
‎„Bine, Joe, spune! Ce s-a întâmplat?
‎De ce plângi? Ce s-a întâmplat?”
‎„Bine...
‎nici nu știu cum să încep...
‎Bun, de vreo doi ani ‎îmi crește păr pubian...”
‎„Trebuie să mă avertizezi ‎în legătură cu subiectul.
‎Nu poți să-mi spui asta așa, deodată. ‎Trebuie... să mă avertizezi înainte.
‎Încercam să mănânc prânzul acum.
‎Acum mă gândesc la părul pubian.”
‎„Haide, tată! Ai promis
‎că nu vei face glume. ‎Vorbesc serios. Ascultă-mă!
‎De vreo doi ani îmi crește păr pubian.”
‎„Da, ești adolescent, Joe. ‎Așa e și normal.
‎E normal să-ți crească, deci ce te supără?
‎De ce ești nervos?”
‎„Ascultă-mă!”
‎„Bine, te ascult. Ce? Ce te supără?”
‎„Bun. Eu mereu am crezut
‎că, atunci când începe ‎să-ți crească păr pubian,
‎începe să-ți crească și penisul.”
‎„Da, și?”
‎„Penisul meu nu crește, tată!
‎Doar părul pubian.
‎Penisul meu e la fel ca acum doi ani,
‎dar părul pubian ‎mi-a crescut lung, tată.
‎Și crește în continuare. Nu înțeleg, tată.
‎Tată!
‎Tată!”
‎Nu știam ce să fac, așa că am deschis ‎telefonul: „Ce naiba?”
‎„Ce faci, tată?”
‎Răspunsul meu...
‎„Anulez testul acela ADN.”
‎„Doamne, tată!
‎Totul e subiect de glumă ‎pentru tine, tată?
‎Totul e subiect de glumă?”
‎„Tu ți-ai bătut joc de părul meu.
‎Acum îmi bat eu joc de-al tău.”
‎„Doamne, tată!
‎Pe bune?
‎Serios.
‎Nu înțeleg ce se petrece.
‎Tată, ce se întâmplă?
‎Ce ar trebui să se întâmple?
‎Am tot așteptat ‎și nu s-a întâmplat nimic, tată.
‎Tată!
‎Tată!” Așa că l-am apucat.
‎L-am apucat de mână: „Măi, nu mai boci!
‎Gata!” „Atunci spune-mi ce să fac!
‎Nu înțeleg, tată.”
‎„Pentru început, nu mai plânge!” ‎„Atunci spune-mi tu!”
‎„Ascultă!
‎Uită-te la mine!”
‎„Doamne, tată, ce e?”
‎„Din păcate, Joe...
‎Asta tot de pe partea mamei ‎ai moștenit-o.”
‎Bun...
‎urmează partea dată peste cap a poveștii.
‎L-am mințit pe fiul meu.
‎Nu a moștenit asta de pe partea mamei.
‎Aia e scula mea 100%.
‎Știam că e a mea de când a descris-o.
‎Mă gândeam: „Rahat, e a mea. Și eu o am...
‎Și eu o am exact la fel.”
‎Dar n-aveam de gând să-i zic lui.
‎„Asta-i scula familiei,
‎pe care ți-o las moștenire.” Pe dracu'!
‎E scula pe care o dau mai departe, ‎din generație în generație.
‎Nu aveam de gând să-i zic asta.
‎Asta i-a căzut.
‎Să se descurce.
‎Și eu am scula mică și m-am descurcat.
‎M-am descurcat, ‎fir-ar să fie! Să se descurce și el.
‎Nu-i plâng de milă.
‎Trebuie să se obișnuiască.
‎Să se descurce. ‎Aș fi trist dacă mi-ar zice:
‎„Tată, n-am sculă.” Aș spune: „Rahat!
‎Îmi pare tare rău!
‎Ups!
‎Poate că Malcolm nu e tatăl tău.”
‎Du-te-n mă-ta, Malcolm! ‎Râzi prea tare la gluma asta.
‎Du-te-n mă-ta! Vedeți?
‎Râde de nu mai poate ‎la gluma despre scula mare și neagră.
‎Dar la gluma cu Malcolm s-a supărat: ‎„Doar pentru că-s negru,
‎trebuia să am un nume ca Malcolm?”
‎Stereotipurile sunt amuzante, ‎tocmai v-am arătat motivul.
‎Ăsta e un stereotip bun, Malcolm, ‎iar tu știi asta.
‎Toată viața ta ‎ai fost binecuvântat cu stereotipul ăsta.
‎Stereotipul sculei mari. ‎Nu știm dacă ai scula mare,
‎dar nimeni nu vrea să pună rămășag.
‎Pur și simplu presupunem că Malcolm ‎are scula mare, căci ăsta-i stereotipul.
‎Așa cum tu presupui ‎că-s bun la matematică.
‎Du-te-n mă-ta, Malcolm!
‎Dar asta e partea dată peste cap, Malcolm.
‎Nu poți să te superi ‎dacă cineva te întreabă de alt stereotip,
‎fiindcă e amuzant.
‎Ne distrăm, omule.
‎Nu te supăra!
‎Dacă vrei să accepți stereotipul ăla, ‎trebuie să le accepți pe toate.
‎Trebuie să le accepți pe toate. ‎Nu fi părtinitor în privința asta!
‎Nu te supăra dacă te întreabă cineva: ‎„Îți place puiul?”
‎„De ce? Fiindcă-s negru, nenorocitule?
‎Dacă-s negru înseamnă că trebuie ‎să-mi placă puiul, nenorocitule?”
‎„Ai scula mare?” „Da.”
‎Din păcate...
‎n-am scula mare.
‎Nici fiul meu n-are.
‎Ce nașpa va fi pentru fiul meu ‎când va ieși programul pe Netflix.
‎La naiba!
‎Fir-ar!
‎Va merge pe holurile școlii ‎și toți se vor uita la el...
‎„A fost doar o glumă.”
‎Ba nu!
‎E pe bune.
‎Și ce?
‎Are scula mică și? Nu contează.
‎Scula mică... asta e.
‎Va face treabă. Face treabă, vă spun eu.
‎Uitați cum stă treaba: ‎va trece prin adolescență
‎și se va simți nesigur.
‎Apoi va ajunge pe la 20 de ani ‎și probabil va mai căpăta încredere.
‎Cred că... Apoi va face 30 de ani
‎și, dacă nu va avea încredere în el ‎din cauza sculei mici,
‎atunci voi vorbi din nou cu el.
‎Mă voi duce la el și-i voi spune: „Omule.
‎Hei!
‎Tot supărat din cauza sculei mici?”
‎„Da, tată. E de rahat.”
‎Asta e vocea fiului meu la 30 de ani.
‎„Da, tată. E de rahat.
‎Am treizeci de ani ‎și am scula ca la 15 ani.”
‎Stați să mă vadă și cei de aici: ‎„Am 30 de ani
‎și am scula ca la 15 ani, tată.
‎Ce mama dracu'?”
‎Atunci îl voi apuca de mână:
‎„Ascultă-mă!
‎Ascultă-mă cu atenție!” „Ce, tată? Ce?
‎Ce poți să-mi mai spui acum?”
‎„Joe, îți spun din suflet:
‎ai scula mică...
‎și uite ce ai de făcut.
‎Consolidează-ți scorul de credit!”
‎Ăsta e adevărul, Malcolm.
‎Dacă vrei să trăiești...
‎Dacă vrei să trăiești ‎ca un om cu scula mare, ca Malcolm...
‎consolidează-ți scorul de credit!
‎Dacă ai scula mică, ‎consolidează-ți scorul de credit!
‎Ăsta e adevărul. Ai scula mică?
‎Scorul de credit ‎mărește scula cu 25 de cm.
‎Ăsta e adevărul.
‎Și sunt mulți în sală ‎cu scula mică, la fel ca mine.
‎Voi nu râdeți la fel de copios.
‎Încercați să vă abțineți.
‎Încercați să nu râdeți, ‎de parcă partea asta
‎nu vă privește. Vă uitați la mine cam așa.
‎Dar fetele cu care ați venit mor de râs.
‎„De ce râzi?”
‎„Consolidează-ți scorul de credit!”
‎Ăsta e adevărul.
‎Consolidați-vă scorul!
‎Funcționează.
‎La mine funcționează. ‎Eu sunt încrezător. Mă doare fix în cot.
‎Sunt burlac și am un scor de credit bun. ‎Le spun tuturor femeilor de aici:
‎am scula mică!
‎Dar am un scor de credit bun.
‎Poate o sculă mare să cumpere o casă?
‎Mărunțica asta poate!
‎Vorbesc serios.
‎Tot ce ți se zice ție, Malcolm, ‎mi se zice și mie.
‎Îți laudă femeile scula mare? Și mie.
‎Femeile nu-s ca bărbații.
‎Femeile sunt ființe diferite. ‎Când iubesc, iubesc cu adevărat.
‎De femeie ai grijă. ‎Pe femeie o susții, o aperi.
‎O prețuiești.
‎O respecți. O iubești.
‎Toate chestiile astea. ‎O faci să simtă ca o regină.
‎Și apoi să vezi ‎cum are grijă de mândria ta.
‎Să vezi cum are ea grijă de mândria ta.
‎Fiindcă ea știe ce-i important ‎pentru un bărbat,
‎anume mândria lui nenorocită.
‎Iar bărbații adoră asta.
‎Femeia îți zice chestii ‎pe care știi foarte bine
‎că n-ar trebui să ți le zică.
‎Te minte în pat,
‎iar tu îmbrățișezi minciuna aia,
‎o iubești,
‎fiindcă te face să te simți bine. ‎Nu o pui la îndoială.
‎Cu cine naiba vorbești tu?
‎Adori când îți spune asta. ‎O pui să-ți repete.
‎„Ah, vai de... au!”
‎„Da, nenorocito, au! Te doare?”
‎„Da, vai de mine!”
‎Nu contează mărimea. ‎Ea nu... se uită la asta.
‎E mică, dar ei nu-i pasă. Ea te iubește.
‎Te iubește.
‎Ce faceți voi se cheamă dragoste. ‎Ea adoră să facă dragoste.
‎Nu-i pasă ce mărime are. „E a mea.
‎A mea.
‎E a mea.
‎A mea.
‎Voi dormi pe ea.”
‎Nu mai încercați să faceți chestii ‎pe care le face o sculă mare!
‎De ce facem noi asta?
‎Nu mai încercați să faceți asta!
‎Nu mai încercați să faceți chestii ‎care-s obișnuite pentru Malcolm!
‎Gata!
‎Fiți voi înșivă!
‎Fiți voi înșivă! Eu așa fac mereu.
‎Sunt băgat cât pot de adânc ‎și ce fac atunci?
‎Mă arcuiesc ‎de parcă mi-ar mai crește scula.
‎Ce dracu' fac?
‎De parcă mai am ‎o bucată de sculă în șold.
‎Trebuie doar s-o deblochez: ‎„Așa, iubito. Simți?”
‎Ouăle voastre sunt piedici naturale.
‎Ouăle vă transmit că s-a terminat scula.
‎Ouăle vă țin la curent.
‎Ouăle vă zic: „Gata-i scula.
‎Au rămas doar ouăle, Joe. Doar ouăle.”
‎Nu mai încercați să faceți chestii ‎pe care le face o sculă mare!
‎Nu o scoateți și o băgați iar la loc! ‎Nu mai faceți asta!
‎Ce-i asta?
‎Trebuie să aveți precizia unui laser ‎ca s-o băgați la loc.
‎Gata!
‎Lăsați-o acolo!
‎Lăsați-o înăuntru!
‎Îndesați păsărica!
‎Îndesați păsărica! Îndesați-o bine!
‎Îndesați-o cât puteți!
‎Îndesați păsărica!
‎Îndesați-o! Împingeți-o!
‎Îndesați păsărica!
‎„Unde naiba mergem?”
‎Îndesați păsărica!
‎„Am ajuns în bucătărie.”
‎Bucurați-vă că ați fost invitați ‎la petrecerea din palat!
‎Ăla e palatul ei.
‎Palatul ei de 40 de milioane de dolari.
‎Și dă o petrecere,
‎iar pe lista invitaților ‎e doar un nume: al tău!
‎Îmi dau lacrimile numai cât mă gândesc.
‎O petrecere ‎în palatul de 40 de milioane de dolari,
‎iar pe lista de invitați ‎e doar o persoană:
‎tu.
‎E uimitor.
‎Din păcate, nu poți să faci ‎tot turul palatului.
‎„Ce spațios e aici!”
‎Dar poți să-i complimentezi tocul ușii.
‎Scuturați mânerul!
‎Căutați cheia de rezervă! ‎E aici, pe-aici și chiar acolo.
‎Acolo e cheia de rezervă, mă jur.
‎Găsiți-o!
‎Malcolm e la etaj: „Au și jacuzzi aici.”
‎Du-te-n mă-ta, Malcolm!
‎Îi voi spune fiului meu adevărul.
‎„Joe, nu contează mărimea.
‎Nu contează mărimea.”
‎S-a făcut liniște aici.
‎Contează mărimea?
‎- Da. ‎- Da?
‎Contează mărimea?
‎Da!
‎Da?
‎Un „nu”!
‎Am avut dreptate.
‎Vă mai întreb o dată: contează mărimea?
‎Da!
‎Da.
‎Nu, aici jos.
‎Da, acolo sus.
‎Vedeți ce face un scor de credit bun?
‎Scorul de credit bun vă aduce aici.
‎Rahat!
‎Malcolm e în primul rând. ‎Are scula mare și scor de credit bun.
‎Nenorocitul!
‎Ești sigură că n-ai tu păsărica uriașă?
‎Ce? Am zis o prostie?
‎Terminați! Am zis că am scula mică.
‎Poate nu a țipat ea. ‎Poate a țipat păsărica ei uriașă:
‎„Da!”
‎„Taci, păsărică uriașă!” „Nu, el minte!”
‎„Taci, păsărică uriașă!” „Nu!”
‎Dacă...
‎Dacă mărimea contează, ‎de ce cea mai bine vândută jucărie sexuală
‎de la magazinele erotice ‎este acea mititică...
‎Ia uitați-vă la toate femeile!
‎Mărimea sculei mele. Chiar așa.
‎Toate femeile ‎își cumpără o chestia de aia.
‎Nicio femeie nu se duce ‎la magazinul erotic și cere așa ceva.
‎„Vreau să mă fut ‎și să mă scarpin în gât în același timp.”
‎Toate femeile...
‎Când o folosești tu...
‎Vă iubesc, Hawaii! Vă mulțumesc mult!