Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Havaji,
jste připravení?
Dámy a pánové,
prosím o potlesk,
Jo Koy!
To je ono.
Ano!
Konečně na Havaji.
Tomu říkám duch Aloha.
Aloha je lék na špatnou náladu.
Jste jako Starostliví medvídci, létá vám z hrudi.
„Má tady někdo špatný den?“
Havajci se chlubí tím, čím se nikdo jiný nechlubí.
Je to pravda!
Radujete se z věcí, které máte.
Je to vaše. Líbí se mi to, je to moje.
Přišel ke mně chlap
a povídá: „Hele, co říkáš na moji fungl novou
Toyotu Tacoma 2003?
Hustá, brácho.
Fakt hustá.
Zvedlej podvozek, brácho.
Zvedlej, 2003!
Fungl nová, 2003.
Toyota Tacoma.“
Jste pohodáři.
Žijete v ráji.
Nemáte čas na... Nejste škrobení.
Když jdete ven: „Jde se ven.“
„Fajn, hezky se obléct.“
Hezké šaty. „Kde mám žabky?
Kde mám žabky?“
Nosíte žabky.
Žabky!
Vždycky žabky.
„Žabky“, úplně nový hadry:
„Žabky.“
Mimo Havaj nikdo žabky nezná.
Já vám povím, co jsou zač. Podívejte.
Hele, žabky.
Žabky.
Ani nevím, proč je nosíte. Sotva se dotýkají nohy.
Takhle tady chodíte.
Žabka na špičce nohy. Vy ani...
Ani na noze nejsou. Odkopnete, krok.
Odkopnete, krok.
Kopnout žabku, krok.
Kopnout...
Milujete samohlásky, že jo?
Jenom písmeno A.
Kolik A nacpete do jména ulice?
Kolik A? Až moc A.
Když přiletíte na Havaj, teď to říkám světu,
neptejte se na směr.
Všechny názvy znějí stejně.
Uslyšíte jen:
„Hračka. Dostaneš se tam takhle.
Nejdřív po ulici Kaleakalakaka.
Pak doprava na Laukaladakalakau.
Doleva na Naukauaakala.
A pak doprava na Ahaahahaha'aaa.
Na Havaji miluju všechno.
Nemůžu se jí nabažit.
Ani neznám tu hudbu a miluju ji.
Musím ji poslouchat.
Je mi fuk, že neznám slova.
Řídím a zpívám si.
Vy tleskáte.
Teď jsem si ji vymyslel.
Sami nevíte, co říkám.
Jenom samohlásky.
Hula je nářez.
Hula je všechno.
Nejvíc sexy tanec na světě.
Všechny ty dnešní sexy tanečky
jsou vykradená hula.
To je tak sexy.
Žena oslovuje muže tancem.
To je sexy.
Tancem mu říká, co chce.
„Ty přijít za mnou.
Až slunce zapadnout,
ty vzít mě na večeře.
Když ty mi líbit,
já ti dala.“
Rozhlédněte se. Všechny kultury, rasy,
jsou tady všechna etnika.
Baví se, smějou se.
„Je to fajn, brácho.“ Všechno je jim fuk.
Když se na vás podívám, jsme k nerozeznání.
Máma se v jednom kuse ptá Mexičanů: „Filipínec?“
„Mexičan!“
„Pardon...“
Asiati se mezi sebou dají rozpoznat.
Podle přízvuku, jen pokud přízvuk mají.
Korejci jsou z nich nejsnadnější,
protože když mluví Korejec,
zní to, jako by celý den hulil trávu.
Zrovna než vás potkal.
Korejci znějí jako asijští duchové.
Můj nejlepší kamarád z dětství byl Korejec.
Když jsem byl poprvé u nich,
volal jeho táta z patra.
Myslel jsem, že tam straší.
Jen co jsem tam vešel.
Ptal jsem se: „Co to je?“
„Jen táta, ptá se, jestli máš hlad.“
Něco mají všichni Asiati.
Vietnamci.
Co je? Ještě jsem ani nezačal.
Vietnamce miluju.
Jste moji... Miluju vás. Jste z Asiatů nejmenší.
Jste menší,
ale povím vám jedno.
Nechtějte Vietnamce nasrat.
Servou se s každým.
Ti prckové se postavěj... Je jim to fuk.
Nehledě na vaši sílu.
Postavěj se vám. Hned vám to vytmavěj.
To jsou jejich nožičky.
Na konci vystoupení jeden přiběhl.
„Hele, cos mi to říkal?“
Víte, že mluví takhle rychle.
Takhle a fakt rychle:
„Hele, cos mi to říkal?“
Mluví takhle a fakt rychle.
Korejci znějí, že celý den hulí trávu.
Vietnamci zas, že celý život berou kokain.
„Hele, cos mi to říkal?
Hele, takhle se mnou nemluv.
Cos mi to říkal?“
Vietnamci mají tečku za každým slovem.
„Hele. Cos. Mi. To. Říkal?“
Mluví hodně vysoko.
Hodně vysoko, třeba takhle.
Hodně nízko, třeba takhle.
A pak hodně vysoko, takhle.
Znějí, jako by byli daleko v autě
a projížděli kolem a mluvili na vás.
„Hele, cos mi to říkal? To neříkej!“
Zopakuj to. Vystup si a zopakuj to.
Japonci.
Co je?
Japonce poznáte, jen když mají přízvuk.
Japonci
jsou moc výrazní.
Když mluví Japonec,
vychází to z bránice.
Tady tímhle
Japonec vrní.
Japonec.
Japonky,
ať jim je 12
nebo 75 let,
vždycky znějí na 12.
OK!
Jedeme!
OK!
Proto nikdo nesleduje japonské porno.
Nikdo ho nesleduje.
Je to hrozná otrava.
Hurá, jedeme!
Ještě víc!
Jejda, do oka!
Po minulém speciálu Netflix
mi na vystoupení chodí hodně Mexičanů.
Teď jich na mě chodí hodně.
Na konci za mnou vždycky přijdou a říkají totéž.
Vždycky je to: „Hele, sráči.“
Pardon.
Hrozně rasistické. Nevím proč.
Nevím. „Hele, sráči.“
Když imituju Mexičana, vždycky to zní,
jako bych padal z útesu.
Je to ulítlý.
Je to děsná imitace, ale přesně takhle znějí.
Vždycky to zní, jako by padali z útesu.
Čím delší věta, tím delší pád.
Na konci vystoupení
mi Mexičani vždycky říkají totéž.
„Tvoje máma je úplně jako ta moje.
Dělá přesně to, co dělá ta moje.“
Co jsem to říkal?
Vypadáš jako cholo, vážně.
Jde z tebe hrůza.
Chci říct vtip, ale on se tváří:
„Řekni to správně, sráči.
Správně, sráči.“
Je těžké dělat vtipy, když na mě takhle civí cholo.
Jak se jmenuješ?
- Jason. - Jason?
- Filipínec, nebo Mexičan? - Filipínec.
Filipínec, to mě poser.
Krucinál.
Přesně o tom tady mluvím.
Vypadáš jako můj brácha.
Jason.
Právě tohle chci všem ukázat.
Je důvod, proč jsou Mexičani a Filipínci podobní.
Důvod, proč si rozumějí.
Není to jen Vicks VapoRub.
Spojuje nás toho mnohem víc.
Na konci od vás nechci slyšet:
„Máma používá Vicks VapoRub taky. Úlet.“
Vůbec ne.
Má to důvod.
Je důvod, proč toho máme hodně společného.
Španělsko nad Filipínami přes 350 let vládlo.
To něco znamená.
Pářili jste se s náma.
Jsme první hybridní rasa.
To jsou Filipínci:
Španělé, Asiaté.
Filipínci.
Takoví jsme.
Je to špatná minulost, ale taky dobrá.
Sdílíme jejich vlastnosti, kulturu.
Podobáme se jim.
Do Japonska jsou to dvě hodiny letadlem.
Jsme v srdci Asie, tam Filipíny leží.
Ale podívejte se na nás, nemáme ani asijská příjmení.
Jména tam totiž zůstala po nich.
Nemáme asijská jména, ale hispánská.
Vezměte si naše příjmení.
Jen naše rodina, De la Fuente, Santos, Gonzalez.
Kurva, jsme Mexičani!
Jsme Mexičani Asie.
Teď mluvím vážně.
Filipínci dělají všechno to, co Mexičani.
Všechno!
Co máte? Quinceañera, Debut?
To máme od nich.
Oslavujeme dceru, když jí je 15.
Je jí 15? To samý.
Obrovskej večírek.
To Mexičani dělají pořád.
"Je ti 15, bude z tebe žena, mija, slavíme Quinceañeru."
„Určitě, tati? Je mi jen 15.“
„Ano, určitě.
Tvojí matce je jen 30.“
Fajn.
To jsem ulítnul.
Ale je to sranda, no tak.
Je to ulítlý? Je to jen fór.
Kurva, nebuďte citlivky.
Polibte mi prdel.
Stereotypy jsou sranda, protože jsou pravdivý.
Máme je všichni. Přijměte je. Smějte se jim.
Všichni Filipínci ošetřovatelé nejsou, ale spousta z vás jo.
Všechny tady neznám, ale vím jedno.
Máme stejného strýce.
O všech svátcích musí mluvit se všemi.
Děsí nás to, protože to zabere věčnost.
Sám ani neví, co chce říct.
Každou konverzaci zahajuje takhle: „Ehm...
Hele...
Josephe...
Pamatuješ na...
Na...
Sakra, na...“
Vždycky: „Ehm...“
Vzal jsem...
Vzal jsem strejdu do nákupáku a byli jsme ve food courtu.
Chtěl mi něco říct.
Mluví nahlas a všichni se dívali.
To bylo nejtrapnější.
Je uřvaný a všichni se dívali, jak říká: „Ehm...
Josephe, pamatuješ jak...
když...
jsi mi jednou...
koupil...
- to...“ - Já na to: „Tak co?“
„No tak, teď mluvím já.
Nehoň mě. Přemýšlím a ty mě honíš...
Nehoň mě!
Jak jsi mi jednou koupil...“
Celý food court se na nás díval.
„Ehm...
jak jsi mi koupil to pití?
Koupils mi to pití.“
„Jo, co s ním máš?“
„Když jsi ho přinesl, bylo tam...
to velké brčko.
Podíval jsem se na něj
a putang ina, fakt velký.
Podíval ses na něj a pak ses na mě rozčílil.“
- „Jo, co jako?“ - „Řekls mi, ať to prostě vypiju.
Pamatuješ? ‚Prostě to vypij.‘“
„Jo, co jako?“
Všichni to sledovali.
„Jo, takže jsem to začal pít
a...
a pil jsem a začal jsem sát to brčko
a pak jsem měl v puse černou kouli
a sál jsem,
takhle jsem sál a...
V puse jsem měl černý koule a...
Úplně mi ty černý koule zaskočily.
Měl jsem pusu plnou černejch koulí a kuckal jsem, sál...“
„Drž už hubu!
Kurva, to je boba čaj!“
„Jo, boba. Nesnáším ho.“
Proto mají Filipínci dělat jen ošetřovatele.
Jen ošetřovatele, ne doktory.
Kdyby byl strejda doktor,
představte si operaci.
„Sestři, podáte mi...
ten... sakra.
Ten... vždyť víte, to...
Víte, na řezání...
Na řezání...
vždyť víte...“
Sestra na to: „Tak sakra co? Řeže všechno.
Co potřebujete?“
„To... tamto...
To...“
„Umírá, co kurva potřebujete?
Co?
Řekněte to.“
„To... tamto...
To...“
Jsme stereotyp.
Filipínci se proměňujou ve stereotyp.
Nevím čím to,
prostě se v něj proměňujou.
Mluvím o tom často. Rozhlédněte se.
Jsou tady.
Máma tady dneska není, ale rozhlédnu se a kurva, tamhle je.
Krátké vlasy, brýle.
Kabelka na klíně, hele, tamhle je.
Tamhle je.
Šátek.
Kabelka Louis Vuitton.
Zmatená: „Kde to jsme?
Kde to jsme?
Co je to?“
Mám nás rád.
Kabelka Louis Vuitton je potřeba. Ta je nutná.
Víte, kolik jsem jich mámě koupil? Spoustu.
Víte, co v ní nosí? Svačiny.
Je to ten nejdražší svačinový kufřík.
A ani nejsou moc dobré.
Kamarádi vždycky chodili za mámou: „Můžu dostat dobrotu?“
Vždycky vytáhla nějakou mňamku.
Doritos.
Mini Snickers.
Zato ta moje...
Ty vole.
Vždycky něco, co sebrala v restauraci.
Přiběhl jsem: „Můžu dostat dobrotu?“
„Tady máš krekry.“
Krekry se jedí k polévce.
Ona mi je cpe před školou.
„Sněz je.“
Vzal jsem je...
„Polkni!“
To je mámin styl.
Platí to snad pro každou.
A je jedno, kolik vydělávají.
Když je něco zdarma, skočí po tom.
Něco vidí: „Vezmi to.“
Máma to říkala v jednom kuse: „Vezmi to.
Skoč tam a vezmi to.“
„Co jako?“
„Tamhleto, to je fuk.
Jen to pober.
Dej to do kabelky.
Běž!
Dones víc.“ To říkala vždycky: „Dones víc.
Josephe, běž tam a dones víc.
Dones víc.“
Víte, co to znamená? Krást!
Krást!
Posílá děcko krást.
„Dones víc.“
Do McDonald's jsem chodil nerad.
Vždycky mě tam posílala: „Dones ubrousky navíc.“
„Proč?“
„Potřebujeme další na doma.
Dones další, Joe. Vrať se tam.“
„Kolik jich potřebuješ?“
„Budeš mít narozeniny. Vrať se tam.“
Cpal jsem si ubrousky do kapsy.
Celej naštvanej na mámu.
Čekala na parkovišti.
Já bulel.
Jí je to fuk. „Do druhý kapsy!“
Můj syn si to neumí představit.
Nezná to.
Já ubrousky kupuju.
Kupuju drahé ubrousky, protože mám trauma.
Celý život jsem je kradl.
To svému synovi neudělám.
Neví, jak jsou narozeniny trapné.
Moje stály za prd.
Máma dětem naservírovala dort, pak jim rozdala ubrousky.
Každý jiný!
„KFC, McDonald's, Taco Bell,
Burger King, KFC,
Cheesecake Factory, ten je hezký.
Mnohem silnější než ostatní.“
Děti se ale mají.
Synovi je 15 a nemá ani tušení.
Netuší, jak dobře se má.
Zasraný mileniálové.
Tak se jim aktuálně říká? Mileniálové? Generace X?
Poserové?
Říká se jim poserové? Jsou to poserové. Samí poserové.
Jestli je tady někomu 15, jste všichni poserové.
Zasraný pose... Že jo?
Že mám pravdu? Stěžujou si.
Sprdnout je nemůžete.
Stěžovali by si a měli byste průšvih.
„Bože můj, máma na mě řvala
a teď se bojím domů,
protože na mě máma řvala.“
Polib si. To si děláš prdel?
Bojíš se, protože na tebe máma řvala?
Na mě máma řvala v jednom kuse.
Řvaní byl jedinej jazyk, kterej ovládala.
„Cože?
Zopakuj to!
Dělej!
Cos to řekl, Josephe?
Cos to řekl? Otoč se.
Tak se otoč.“
Jinou řečí máma nemluvila.
Jen řvaním.
„Kdy? Kdys to provedl?
Kde? Kdes byl?
Co?
Ztratils kufřík na svačinu?“
Jednou jsem ho ztratil, ty krávo.
Takhle mě máma trestala.
Nikdy mi neublížila fyzicky.
Napadala mě verbálně. To byl její styl.
Uměla vás rozložit slovy.
Výslech.
Dvě a půl hodiny řvaní.
„Co?
Kde máš ten kufřík, Josephe?
Kdes ho nechal?“
„Nevím!“
„Jak to myslíš, že nevíš? Kde? Kdes byl?
Chodíš z domova do školy. Ze školy domů.
Kdes ho kurva ztratil?
To ho jen tak někde položíš a blekotáš: ‚Nevím kde.
Nevím, kde mám věci.
Nevím kde.‘?
Kde ho máš, Josephe?
Kde?
Kdes ho nechal?“
„Já nevím!“
Pak zopakovala, co jsem řekl, hloupým hlasem.
„‚Já nevím!‘
Jak to můžeš nevědět? Jak?“
„Já nevím, mami. Co ode mě chceš slyšet?“
„Pověz mi, kde je!“
„Já to...“
Tohle dvě hodiny.
- „Kde?“ - „Nevím.“
- „Co?“ - „Já to...“
Čekala, až se mi udělá nudle
až k puse, kterou pak vdechnu.
Z toho měla radost.
Tak poznala, že mě dostala.
Pak ke mně přišla:
„Fajn, dýchej, Josephe.
Dýchej. Bože můj.“
„Dýchej. Bože můj, Josephe, dýchej.“
„Je to jen kufřík na svačinu.“
A pak mě musela ztrapnit.
Pak mi dala oběd do plastové dózy.
Tím mě ztrapňovala. Říkala:
„Dám ti oběd do plastové dózy.“
A já se rozbrečel: „Proč?
Já do školy nechci.“
„Proč ne?“
„Nechci si tam donést oběd v plastové dóze.“
To je totiž trapas.
Kdybych poslal syna do školy s dózou,
byla by to čirá miska s modrým víkem
s nápisem Tupperware.
S tou by syn ve škole machroval.
Máminy dózy...
Spíš prázdný kelímek od šlehačky.
Od margarínu.
Jednou mi dala prázdný kyblík od zmrzliny.
Včetně ucha, dala mi tam úkol
i oběd, vypadalo to jako aktovka. Úlet.
Oběd v kelímku od šlehačky. Hroznej trapas.
Dodala: „Dones fixu, na víko ti napíšu jméno.“
Jako by bylo obědů v kelímku od šlehačky víc.
„Oběd v kelímku asi nikdo jiný mít nebude.“
„Nikdy nevíš.“
„Ale vím.“
Obcházel jsem jídelnu
a hledal jsem sezení
s kelímkem od šlehačky v ruce.
Ostatní děti se na mě dívaly.
„Máma tě nechává jíst šlehačku?“
„Nevím, co je uvnitř.“
Posadil jsem se ke stolu
s kelímkem od šlehačky.
Ostatní děti si přede mnou vyměňovaly obědy,
ale o tajemný kelímek nikdo nestál.
Sbíhaly se mi sliny,
jak jsem sledoval všechny ty lahodné obchody.
„Vyměním svůj krůtí sendvič s čedarem
za ten tvůj burákový s džemem.“
„Vyměním svoje čokoládové sušenky
za tvoje Pringles.“
„Vyměním čokoládové mléko
za Gatorade.“
Já se díval na všechny.
„Chcete někdo mungo?
Mungo?
Mungo, je to dobrota.
Kelímek si můžeš nechat.“
Někdo se ozval: „Co je to kurva mungo?“
Musel jsem mu to vysvětlit.
„Takový zelený kulatý fazolky.
Jsou na vrstvě rejže.
A možná i sem tam vyhrábneš krevetu.“
Někdo se zase ptal:
„Co je kurva ten pytlík s omáčkou vedle?“
„Patis.
Filipínská rybí omáčka.
Opravdu mungu zvýrazní chuť.
Nepolij si triko, budeš celej den smrdět jako píča.“
S mým synem se to má takhle.
Ani kufřík na svačinu nezná.
Má vlastní debetku.
Až se za to stydím.
Jeho škola bere kreditky a on má debetku.
Je to hrůza.
Zodpovědnost za kufřík mu nic neříká,
prostě to ve škole namarkuje.
Pořád ho trestám.
Pořád mě rozčiluje.
Tuhle mi ve středu zavolal: „Hele, tati,
na debetce mám už jenom asi 40 centů.“
A já na to: „Proboha.
Polib mi prdel.
To sis v pondělí objednal filet mignon?
To jsi v jídelně jako v nočním klubu?
‚Čokoládový mlíko platím já!‘“
Vím, že je zvláštní to říkat, ale můj syn ani nezná rýži tak, jak jsem ji znal já.
Rýže pro mě byla vším.
Rýže byla k snídani, k obědu, k večeři.
Mnozí si asi říkáte:
„Filipínci snídají?“ Jo, snídáme.
Je to jen včerejší večeře s vejcem.
Nic víc.
A je to dobrota.
Nic než rýži jsme nejedli.
To je základ asijské domácnosti.
Rýže.
Vaří se v jednom kuse.
Vždycky se vaří hrnec rýže.
Rýžovar běží nonstop.
Když vás zamknou u Asiata doma
a všude bude zhasnuto, kuchyň najdete.
Stačí hledat červené čtvercové světýlko.
Tamhle je ta rejže.
Tuhle jsem syna poslal pro rýži:
„Joe, skoč pro pytlík rýže.“
Zaběhl o pár regálů vedle a přinesl pytlíček rýže.
Takhle ho měl v ruce.
I když jsem věděl, že přinesl správnou rýži,
vzpomínal jsem na sebe v jeho věku.
Pytel rýže, co jsem nosil já,
byl velký jako takhle stolička.
Byl dvakrát těžší než já.
Musel jsem ho odtáhnout k mámě.
Byl to velký nylonový pytel
s čínským textem vepředu.
Dole stálo: 23 kg.
Máma ho postavila vzadu v kuchyni vedle koše.
Nahoře ho roztrhla.
Uvnitř byl hrnek bez ucha.
Říkala mu odměrka.
Naučila mě dělat rýži.
Ten den si pamatuju.
„Naučím tě dělat rýži, a opakovat to nebudu.“
„Dobře.
Jak se to dělá?“
„Párkrát rýži naber, Josephe, dej ji do hrnce,
zalej ji vodou, zamíchej.
Umyj tak tu rýži.
Kalná voda znamená špinavou rýži, tak tu vodu vylej.
Dolij tam vodu, zamíchej.
Zamíchej ji.
Stále kalná voda značí špinavou rýži, tak tu vodu vylej.
Opakuj to, Josephe, dokud voda nebude čistá.
Až bude čistá, dolej další. Můžeš začít vařit.“
„Kolik vody mám dolít?“
„Jen k téhle čáře, Josephe.“
Takhle se vaří dokonalá rýže.
Chci, ať to ví celý svět.
Je to pradávný tajemství.
Vařit rýži umí každej Asiat a dělá se to takhle.
Nepotřebujete odměrku ani debilní rýžovar.
Potřebujete jen rýži, hrnec
a tuhle čáru.
Vím, že si teď někdo říká: „Jak to myslíš? To nedává smysl.“
Vysvětlím vám to.
Do hrnce nasypte rýže, kolik chcete,
a zalejte ji vodou.
„Kolik vody?“
Takhle se dotkněte vršku rýže
a zalijte ji vodou až po tuhle čáru.
Dokonalá rýže.
Děti se dneska mají.
Moc dobře.
Musím uznat, že trestání je taky snazší.
Trestat mého syna je o moc snazší.
Máma musela být kreativní.
Já to mám snadné.
Když něco posere, platí to pro všechny teenagery,
jak je potrestáte? Seberete jim telefon.
To zabírá.
Nemusíte je urážet, nemusíte je bít.
Jen jim seberte telefon.
Když synovi seberu mobil, je ztracený.
Když mu ho vezmu, úplně se zhroutí.
- „Dej sem ten telefon.“ - „Ale tati.
Co si teď počnu, tati?“
Tuhle ruku v životě neviděl. „Co je to? Haló?“
Když máma trestala, to bylo něco.
Jak říkám, nebila mě, ale vážně.
Jednou jsem se schovával ve skříni, abych ji vystrašil.
Vyskočil jsem: „Baf!“
Máma se tak...
„To má být legrace?
Takhle vyskakovat a lekat mě?
Zalez tam zpátky.
Zalez a sedni si.
Budeš tam sedět, dokud ti neřeknu.“
A já seděl ve skříni.
A pak zapomněla, že tam jsem.
Vrátila se s prádlem: „Co tady děláš?“
„Řeklas mi to.
Jsem tady celý den.“
Ani se neomluvila. „Běž do postele, už je pozdě.“
Šel jsem s pláčem. Jí to bylo fuk.
Zavolala sestře, aby se jí pochlubila.
„To neuvěříš, co jsem udělala Josephovi.
Zavřela jsem ho do skříně.
Na celý den!
Na celý den, vážně!
Až jsem si říkala: ‚Kde kurva ten Joseph je?‘“
Můj syn, krucinál...
Je mu 15, a o 15letých klucích platí jedno.
Myslí, že je vychytralý, ale není.
Taky mu to věčně říkám.
Když máte kluky,
buďte k nim upřímní, berte je jako chlapy.
U holek nevím, ale když máte doma teenagera,
berte ho jako chlapa. Bude si vás vážit.
Nic neskrývám, nic nepřikrášluju.
Říkám mu pravdu.
„Joe, vím, cos tam dělal.“
- „O čem to mluvíš, tati?“ - „Jen říkám,
že mi taky bylo 15.
A vím, cos tam dělal.
Já dělal stejný úchylárny jako ty.
Jen mi šly líp.“
- „O čem to mluvíš?“ - „No tak, vím...
Sprchoval ses půl hodiny. Vím, cos tam dělal.“
„Jen jsem se sprchoval.“
„Ale nesprchoval.“
- „Jak to můžeš vědět?“ - „Joe, byls tam půl hodiny
a máš suché vlasy.
Koupil jsem ti velkou láhev Head & Shoulders a je prázdná.
Ale lupy máš pořád.
Nevím jak...
Ale péro ti věčně voní po mátě.
Line se odsud máta a zinek.
Je to Head & Shoulders, Joe, ne Péro a ruka.
‚Hlava a ramena‘.
Není to Péro a ruka, je to Hlava a ramena.
Mě nepřečuráš.“
„Fajn, tati. Fajn.“
To teď můj syn říká: „Fajn.
Fajn.
Slibuju.
Už o tom nebudeš vědět.“
Pak mi chtěl dát placáka.
A já: „Teď ti ruku nepodám.“
Na vražednou zbraň nesáhnu.
Je to fešák.
Je vlasatej, má velký afro.
Má tmavou pleť.
Má tmavější pleť.
Na fotbale se ho děti z jiných škol ptají, jestli je napůl černoch.
Přišel za mnou: „Tati, říkají mi, že jsem napůl černoch.“
A já: „A co ty na to?“
A on: „Říkám, že jsem.“
- „Proč to říkáš?“ - „Co já vím, jen tak.“
„Co až tě pojedu vyzvednout a dojde jim, že napůl černoch nejsi?“
A on: „Tak mě nevyzvedávej.“
A pak mě poprosil o test DNA,
protože to viděl v reklamě.
„Tati, uděláme si test DNA.“
„Na co chceš test DNA?“
„Třeba máme v rodině černocha.
Třeba někdy dávno...
Třeba jsme někdy dávno měli v rodině černocha
a u mě se to projevilo. Zkusíme to, ze srandy.“
„V rodině černocha nemáme.“
„Co ty víš. Schválně.“
A já: „Prostě nemáme.
Tvoje teta se vdala za černocha, ale to se tě netýká.“
„No tak, tati.
Prostě ho objednej.
Objednej ho. Bude to super.“
Tak jsem ho pořídil.
A zkusíme to.
A doufám...
Doufám, že mu vyjde černoch.
Když mu vyjde černoch, řeknu jen:
„Vypadni z mýho domu.
Najdi svýho pravýho tátu.
Čí vůbec jsi?
Vrať mi tu debetku, ty sráči.“
Věčně mě pokouší.
V jednom kuse.
Pardon, tady je...
Přímo tady je černoch, pardon.
- Jak se jmenujete? - Malcolm.
Malcolm, krucinál, černější už být nemůže.
To mě poser.
Sakra, Malcolm.
Jak jinak.
- To je vaše paní? - Manželka.
- A co jste původem? - Filipínka.
Filipínka. Přesně takhle...
Rodiče mého syna by měli vypadat přesně takhle.
Přišli rodiče mého syna.
Vy se smějete? Uvidíte, až ho přivedu.
Řeknete si: „Kurva, to je fakt náš syn.“
Jednou ke mně syn přiběhl, teď si nevymýšlím.
Byli jsme...
Byl jsem...
v pokoji a přiběhl ke mně. Věčně něco šije.
Má totiž krásný vlasy.
Jsou fakt krásný.
A...
Vypadá jako jeden z bratrů Jacksonových.
Ale...
Přiběhl ke mně a řekl:
„Tati, až budu starší,
budu plešatej jako ty?“
Hrozně se mě to dotklo.
Nemá tušení, jak moc se mě to dotklo.
A já na to...
Chtěl jsem mu to dát najevo, ale ne slovy,
jen tónem hlasu.
„Víš co, Joe? Ty máš vlasy po mámě,
a v mámině rodině jsou všichni vlasatí.
Proto máš asi tolik vlasů. Tak se neboj,
že bys byl plešatý jako táta.“
A můj syn na to: „Super!
Super!“
A odešel do pokoje, hajzlík jeden.
A mě to zdrtilo.
Říkal jsem si: „Sráč jeden.“
Proto kdykoliv se na něco ptá a mám možnost ho usadit,
udělám to, Malcome. Hajzlík jeden.
Dva týdny nato za mnou přišel
a celý smutný povídá: „Tati.
Můžu s tebou na chvilku mluvit,
prosím tě,
a slíbíš, že nebudeš vtipkovat?“
„Jo.
Slibuju.“
„Myslím to vážně, tati. Žere mě to
a musím o tom s tebou mluvit, tak bez vtipů, jo?“
„Tak jo, Joe, poslouchám. Co je?
Proč brečíš? Co je?“
„Tak jo...
Nevím, jak to říct.
Už mi pár let roste pubické ochlupení...“
„Joe, před tématem mě musíš varovat.
Takhle to na mě vybalit nemůžeš.
Musíš mě varovat.
Zrovna obědvám.
Teď mám před očima chlupy.“
„No tak, tati, říkals, že nebudeš vtipkovat. Mluvím vážně. Poslouchej.
Už mi pár let roste pubické ochlupení.“
„Jasně, jsi teenager, to je normální.
Chlupy ti růst mají, tak co tě žere?
Proč tě to vytáčí?“
„Ne, poslouchej.“
„Vždyť poslouchám. Tak co tě žere?“
„Vždycky jsem myslel,
tati, že když ti začne růst ochlupení,
nemá ti začít růst penis?“
„Jo, a?“
„Mně penis neroste, tati.
Jen chlupy.
Penis mám stejně velký jako předloni,
ale chlupy mám dlouhé.
Pořád rostou. Já to nechápu, tati.
Tati!
Tati!“
Nevěděl jsem, co dělat, a hrál jsem si s telefonem.
A on: „Co to děláš, tati?“
A já na to:
„Ruším ten test DNA.“
„Ježíši, tati.
Musíš mít ze všeho srandu, tati?
Musíš mít ze všeho srandu?“
Říkám: „Smál ses mýmu porostu.
Teď se směju já tvýmu.“
„Ježíši, tati.
Prosím tě.
Vážně.
Nechápu, co se to děje.
Tati, co se to děje?
Co se má dít?
Čekám a nic se neděje, tati.
Tati!
Tati!“ Čapnul jsem ho.
Čapnul jsem ho: „Přestaň bulet!“
„Tak mi řekni, co mám dělat.
Nechápu to, tati.“
- „Nejdřív přestaň bulet.“ - „Tak co?“
„Poslouchej mě.
Dívej se. Poslouchej.“
„Ježíši, tati, tak co?“
„Bohužel, Joe...
To máš po matce taky.“
A teď...
Tohle je na tom celým hnusný.
Synovi jsem lhal.
Tohle po mámě nemá.
To je na sto procent moje péro.
Poznal jsem ho už z popisu.
„Ty jo, to je jako moje.
Já mám to samý.“
Ale jemu to přece nepovím.
Neřeknu mu: „To je rodinný péro a ty ho teď zdědíš.“ Na to seru.
Je to péro, co předávám z generace na generaci.
To mu nepovím.
To mu přiřkl osud.
Teď se s tím musí poprat sám.
Já mám malý péro a stačí.
Mně stačí, krucinál. Musí i jemu.
Nemůže kvůli tomu bulet. Ať se s tím srovná.
Byl bych smutnej, kdyby mi řekl:
„Tati, nemám péro.“ To bych čuměl.
„To mě moc mrzí.
Jejda.
Možná Malcolmův syn nejsi.“
Ty vole, Malcolme, směješ se tomu až moc.
Ty vole. Vidíte to?
Směje se vtipu o velkejch černejch pérech.
Ale vtip o Malcolmovi ho urazil. „Že jsem černej,
musím bejt Malcolm?“
Stereotypy jsou sranda přesně proto.
Víš, že tohle je dobrej stereotyp, Malcolme.
Celej život ti ten stereotyp pomáhá.
Ten o velkým péru. Nevíme, jestli ho máš,
ale sázet se o to tady nikdo nechce.
Předpokládáme, že Malcolm má velký péro, protože to je stereotyp.
Jako si ty myslíš, že mi jde matika.
Neser, Malcolme.
Ale tohle je na tom to ulítlý, Malcolme.
Nevztekej se, když na tebe vytáhnou další stereotyp,
je to jen sranda.
Prostě se bavíme.
Tak se nezlob.
Jestli chceš tenhle stereotyp, musíš uznat všechny.
Přijímat je všechny. Nebuď ve stereotypech předpojatý.
Nezlob se, když uslyšíš: „Máš rád kuřata?“
„Proč, protože jsem černoch?
Copak všem černejm musej chutnat kuřata, sráči?“
- „Máš velký péro?“ - „Jo.“
Bohužel...
Já velký péro nemám.
A ani můj syn.
Bude to mít blbý, až tohle bude na Netflixu.
Krucinál.
Kurva!
Půjde ve škole po chodbě a všichni budou dělat:
„Byl to jen vtip.“
Ale nebyl.
Je to skutečný.
No a co?
Tak má malý péro, a co? Na tom nesejde.
No a co?
Bude fungovat. Funguje.
Jako teenager bude nejistej kvůli malýmu péru.
Po dvacítce nejspíš získá sebevědomí.
A až mu bude 30
a pořád bude kvůli malýmu péru nesebejistej,
pak s ním konečně promluvím.
Přijdu za ním: „Hele.
Hele!
Pořád tě štve to malý péro?“
„Jo, tati, je to opruz.“
Takhle zní můj 30letý syn.
„Jo, tati. Opruz.
Je mi 30 a mám péro jako v 15.“
Ještě pro tyhle: „Jo, je mi 30 a mám péro jako v 15, tati.
K posrání.“
Pak ho popadnu.
„Poslouchej mě.
- Hele, poslouchej.“ - „Tak co, tati?
Co mi asi tak můžeš říct?“
Od srdce mu řeknu: „Hele, Joe,
máš malý péro a...
Řešení je jednoduchý.
Vylepši si bonitu.“
A to je fakt, Malcolme.
„Když chceš vést...
Když chceš vést život s velkým pérem jako Malcolm,
vylepši si bonitu.“
Když máte malý péro, spravte si bonitu.
To je fakt. Máte malý péro?
Bonita vám ho prodlouží o čtvrt metru.
To je fakt.
Je tady spousta chlapů s malým pérem jako já.
Jen se tolik nesmějou.
Snažej se to přejít.
Nesmát se, jako by tahle část vtipu
pro vás neplatila. Tváříte se takhle.
Ale vaše partnerka umírá smíchy.
„Čemu se směješ?“
„Vylepši si bonitu.“
To je fakt.
Spravte si bonitu.
Zabírá to.
U mě to zabírá. Mám sebedůvěru. Je mi to fuk.
Jsem svobodný s dobrou bonitou. Povím to tady všem ženám.
Mám malý péro!
Ale mám dobrou bonitu.
Koupí vám velký péro dům?
Tenhle malej prďola jo.
Je to fakt.
Slýchávám totéž, co ty, Malcolme.
Kecy o velkých pérech? Já taky.
Ženy nejsou jako muži.
Ženy jsou jiná stvoření. Když milujou, tak milujou.
O ženu pečujete, staráte se o ni, chráníte ji.
Vážíte si jí.
Ctíte ji. Milujete.
Všechno, aby se cítila jako královna.
Sledujte, co udělá pro vaše ego.
Sledujte, co pro něj žena udělá.
Ví totiž, na čem chlapovi záleží,
na jeho zasraným egu.
A chlapi to žerou.
Uslyšíte od ní věci, o kterých víte,
že si je nezasloužíte.
Lže vám v posteli
a vy tu lež přijímáte,
milujete ji,
protože vám dělá dobře. Nikdy tu lež nezpochybňujete.
„Komu to kurva říkáš?“
Milujete, když ji říká, chcete ji opakovat.
„Ten je ale... Au!“
„Jo, čubko, ‚au‘. Bolí to, co?“
„Jo, bože můj!“
Na velikosti nezáleží. Podívejte.
Je malý, ale jí je to fuk. Miluje vás.
Miluje vás.
Když se s ní milujete, miluje to.
Velikost neřeší. „Je moje.
Moje.
Je moje.
Moje.
Nedám si ho vzít.“
Tak si nehrajte na velký péro.
Proč to děláme?
Nehrajte si na velký péro.
Nezkoušejte, co Malcolmovi jde samo od sebe.
Přestaňte!
Buďte sami sebou!
Já to dělám v jednom kuse.
Dál už ho nestrčím, tak co teď?
Prohnu se, jako by to mělo péro prodloužit.
Co to blbnu?
Jako bych uvnitř měl víc péra.
Jen ho musím vypustit: „Cejtíš to, kotě?“
Koule jsou přirozená zarážka.
Ukazujou vám, že péro došlo.
Ukazujou, že péro došlo.
Říkaj: „Dál už péro není.
Jen koule, Joe. Jen koule.“
Přestaňte si hrát na velký péro.
Přestaňte s tím vytahováním a zasouváním.
Co to zkoušíte?
Na opětovnej zásun potřebujete precizní míření.
Přestaňte!
Prostě ho tam nechte.
Nechte ho tam.
Perte to do tý píči.
Perte to tam.
Jen to do ní perte.
Perte to tam.
Perte to.
Perte to do ní.
Perte to tam.
„Kam to kurva jdeme?“
Perte to tam.
„Jsme v kuchyni.“
Jen buďte rádi, že vás pozvali na mejdan ve vile.
Buďte rádi, že vás pozvali na mejdan ve vile.
To je její vila.
Její 40miliónová vila.
Pořádá mejdan
a pozvaný je jen jeden člověk, vy!
Až mi to vhání slzy do očí.
Mejdan ve 40miliónové vile
a pozvaný je jen jeden člověk,
vy.
To je něco úžasnýho.
Bohužel celou vilu nenavštívíte.
„Máš to tady veliký.“
Můžete aspoň pochválit futra.
Zacloumat klikou.
Hledat náhradní klíč. Je to tudy, nahoru a tady.
Tam je náhradní klíč, vážně.
Najděte ho.
Malcolm je nahoře. „Maj tady i vířivku.“
Neser, Malcolme.
Prostě synovi řeknu pravdu.
„Hele, Joe, na velikosti nezáleží.
Na velikosti nezáleží.“
Nějak jste ztichli.
Záleží na ní?
- Jo. - Jo?
Záleží na ní?
Jo!
Jo?
Jedno ne!
Měl jsem pravdu.
Znovu, záleží na velikosti?
Jo!
Jo.
Tady dole ne.
Tamhle nahoře jo.
Vidíte, kam vás dostane bonita.
Bonita vás dostane dopředu.
Do prdele.
Malcolm je v první řadě. Má velký péro i bonitu.
Hajzl jeden!
Nemáte tam jen velkou píču?
Co je? Je to ulítlý?
Přestaňte. Říkám, že mám malý péro.
Možná to nekřičela ona, ale její velká píča:
„Jo!“
- „Sklapni, píčo.“ - „Ne, on lže.“
- „Sklapni, píčo.“ - „Ne!“
Jestli na velikosti záleží,
proč je nejprodávanější pomůcka,
co je v sex shopu vždycky vyprodaná, ten prťavý...
Podívejte na všechny ženy.
Velkej jako moje péro.
Kupuje ho každá ženská.
Žádná v sex shopu neřekne: „Vezmu si tohle.
Chci šukat něco, co mi zároveň podrbe hrdlo.“
Každá ženská...
Když ho použijete vy...
Miluju vás, Havaji, mockrát díky.