En sabeltannkattfamilie.
De har levd godt her i det kalde nord i flere tusen år.
Men nå sulter de.
Det er få byttedyr igjen i disse dalene.
Klimaet blir varmere, noe som tvinger beitedyr til å finne nye beitemarker.
Men i dag har de kanskje hellet med seg.
En flokk mammuter har valgt en ny rute sørover.
Det er risikabelt å prøve seg på så store dyr.
Men de har ikke noe valg.
Det er slutten på istiden.
Planeten blir varmere, og alle habitat i hele verden forandres.
Når isen trekker seg tilbake, kommer vannet tilbake til landskapet,
og skogens dyr har det bra.
Men de som hersket under istiden, opplever at deres verden forsvinner.
De kjemper for å overleve.
DEN STORE SMELTEPERIODEN
FORTALT AV TOM HIDDLESTON
Kattene prøver seg.
Den største faren er en stor hann.
Uberegnelig og kraftig.
Hun er skadet, men kattene gir seg ikke.
Det varme klimaet har endret migrasjonsrutene i denne delen av verden.
På kysten er konsekvensene spektakulære.
Mineralrik is faller ned i havet i store mengder,
og det grunne havet fylles med næringsstoffer.
Denne familien med sjøkuer har kommet for å beite på frodige tanger
som får næring av smeltevannet.
Disse istidskjempene er manatenes forfedre.
Men de er så store som hvaler.
Tang er yndlingsmaten.
Men den vokser bare i det grunne vannet ved kysten.
Det er risikabelt å beite her.
Når det fjærer, er det ofte noen som blir strandet.
Han er for tung til å bevege seg utenfor vannet.
I dag er ikke denne stranden et godt sted å være.
En kortfjesbjørn.
250 kg tyngre enn en isbjørn.
Og enda farligere.
Et av de største rovdyrene på jorden siden dinosaurene.
Han har fått teften av noe.
Han har aldri sett noe liknende.
Men det lukter som mat.
Det er veldig forvirrende.
En kortfjesbjørn kan rive de fleste dyr i filler.
Heldigvis for sjøkua er den beskyttet av en seig og tykk hud.
Bjørnens angrep er bare irriterende.
Eller kanskje det er godt å bli klødd på ryggen?
Tidevannet stiger.
Fort.
Bjørnens sjanse til å få et måltid forsvinner raskt.
På tide å finne familien.
Han må nå prøve å få i seg mye mat.
Her på kysten betyr smeltevannet at det er nok med næringsrike tanger.
For mange av istidens kjemper
blir livet vanskeligere.
For dyrene som bor tusenvis av kilometer lenger sør,
gjør klimaendringene krattskogene her til et farlig sted.
På natten kan denne colombianske mammuten få beite i fred.
Men så snart solen står opp…
…er selv denne kjempen i fare.
En tjærepytt.
Tjære pipler opp til overflaten fra dypt inne i jordskorpen.
Når det er kaldt, er den hard og trygg å gå på.
Men når det blir 18 grader…
…blir den til en dødsfelle.
I dag har den krevd et nytt offer.
Nord-amerikanske sabeltannkatter er kraftige jegere.
Men de takker ikke nei til et enkelt måltid.
Solen står lavt på himmelen, så tjæren er fast under potene.
Skrekkulver.
Sabeltannkattenes livsfarlige rival.
De jakter i flokk og har kjever som knuser.
Flokken vil drepe ungene om de får sjansen.
Sabeltannkattene og skrekkulvene er omtrent like sterke.
Men tjæren har endret spillet.
Skrekkulvene bruker den gode luktesansen til å finne en trygg sti.
Når ungene er i livsfare…
…finner hun styrke til å komme seg løs.
Flokken kan ikke hjelpe den.
Tjærepytter drepte tusenvis av istiddyr.
Denne familien var heldig.
Når temperaturen stiger over hele kloden,
endrer også livet seg drastisk på istidens gressletter.
Reinen klarer seg.
Men det er vanskeligere for Megaloceros å overleve.
En kjempehjort fra istiden.
Han må ha et åpent landskap for å overleve.
Men når vannet igjen renner i landskapet…
tar skogene enda en gang over.
Han er den stolte eieren av det største geviret verden har sett.
Nesten fire meter bredt.
Under paringstiden hjelper det ham å tiltrekke seg en make.
På denne tiden av året er det bare en plage.
Hulehyener.
Blodtørstige rovdyr dobbelt så store som en ulv.
De har jaktet på disse kjempene i tusenvis av år.
Kjempehjortene er raske.
Når de kommer i gang, kan de nå 80 km i timen.
Med et lite forsprang, kan han løpe fra hyenene.
Men de gir seg ikke.
De bruker en eldgammel strategi.
Om de bare kan holde seg nær ham
og aldri la ham trekke pusten,
så kan de kanskje slite ham ut.
Kanskje raskere enn de trodde.
Det er bare én vei ut.
I trygghet…
…foreløpig.
Når isen smelter, blir jordens atmosfære våtere og våtere.
Her i tropene vokser skogene enda raskere enn i nord.
Og de er fulle av merkelige dyr.
Som denne tenreken.
Den elsker insekter.
Og fugleegg.
Men dette er for stort.
Det største egget som har eksistert.
Og det tilhører den største fuglen som har levd.
En elefantfugl.
Den fargerike hakelappen hjelper ham å finne en make.
Denne kjempen skal snart bli far.
Men noe er galt.
Ungen bruker lang tid.
De har det travelt.
Elefantfuglene synkroniserer verpingen så ungene klekkes samtidig.
Flokken drar videre sammen.
Når man veier et tonn, er det ikke et alternativ å fly.
Ingen liker å bli forlatt.
Men ungen er det ingen vits i å skynde på.
De andre har alt gått mot sommerbeitet i våtmarkene.
Men hun er fremdeles litt ustø.
De neste ni månedene vil han være hennes ene forsørger og beskytter.
De må prøve å nå igjen de andre.
Det er en grunn til at elefantfugler holder seg samlet.
Skogen er et farlig sted.
Etternølerne er enkle bytter.
Kjempefossaen.
Den ligger i bakhold, er rask og smidig.
De har ikke tid til å spise nå.
Flokken har ankommet det endelige målet.
Her har regnet kommet tilbake…
Dermed ble våtmarkene skapt.
Her er det nok mat og drikke til alle.
Men hva med etternølerne?
Selv den siste ungen som ble klekket har kommet fram.
Etter hvert som våtmarkene blir større, blir det flere og flere fugler.
Tiningen er begynnelsen på elefantfuglens gullalder.
Men for kjempehjorten har verden blitt mindre.
Et fire meter stort gevir er et problem i skogen.
Hyenene har funnet et sted å krysse elven lenger borte.
Han er innesperret.
En forbløffende flukt.
Det at han felte geviret, reddet ham.
Et nytt gevir vil vokse til før neste paringstid.
Men tiden er snart ute for ham og hyenene.
Sabeltannkattene har fulgt mammutflokken i to dager.
De får nå lønn for strevet.
Hannen som ble skadet da kattene først angrep, ligger litt etter.
Han er sårbar.
Slike som henne er unike i katteverdenen.
Hun har kraften til en løve…
…og smidigheten til en leopard.
Kattene vil overleve enda en vinter.
Det vil også mammutflokken.
Men verden forandres.
Istiden har gitt oss et nytt rovdyr.
Og det sprer seg til alle verdens hjørner.
Og den historien utfolder seg fremdeles.
UNDER ISEN
Svære pattedyr hersket under istiden.
Men nesten alle døde ut da verden begynte å tine.
Det er helt vilt å tenke på
at alle de store dyrene som eksisterte forsvant.
Hva skjedde med dem?
Og hvorfor?
HVOR BLE DET AV ALLE KJEMPENE?
Et overraskende sted har noen svar. Los Angeles.
Hvis man besøker L.A. og ser det svære veinettet,
vil man aldri tro at man her finner flest spor
etter istiden. Det er som den afrikanske savannen, men på steroider.
De fleste flytter ikke til L.A. for å bli paleontologer, men noen av oss gjør det.
Derfor er jeg her.
Emily er her på grunn av et helt spesielt sted.
En eldgammel tjærepytt som kalles for La Brea Tar Pits.
La Brea Tar Pits er det stedet i verden hvor man finner flest istids-fossiler.
Vi har funnet nesten fem millioner fossiler.
Vi graver fremdeles ut nye nesten hver eneste dag.
Disse tjærepyttene var som feller som fanget og tok vare på
enhver skapning som våget seg utpå.
Det har blitt til et utrolig arkiv om istiden.
Man har utrolige fossiler her ved La Brea.
Antall beinrester
som er funnet her er helt fantastisk.
Vi har nok nærmere 3000 sabeltannkatter.
5000 skrekkulver.
Det er som en Aladdins hule for fossiler.
Det merkelige er at fossilarkivet plutselig stopper…
som om dyrene bare forsvant fra jordens overflate.
Ved hjelp av radioaktiv datering kan vi si nøyaktig når de forsvant.
Det som overrasket var at nesten alle artene
forsvant neste nøyaktig på samme tid.
Alle sammen forsvant for 13 000 år siden og har aldri blitt sett igjen.
Store, åpne landskap var fulle av flokker med kjempedyr under istiden,
men plutselig var de borte.
Det at disse dyrene forsvant får oss til å spørre:
"Hvorfor skjedde det så plutselig?"
En av grunnene var raske klimaendringer mot slutten av istiden.
California ble ti grader varmere på bare noen få tusen år.
Halvparten av trærne forsvant. Tørken varte i flere tiår av gangen.
Det er mulig at dyrene
bare ikke klarte å tilpasse seg det endrede klimaet raskt nok.
Men arbeidet ved La Brea viser også at noe annet skjedde.
Teamet så på prøver fra en innsjø i nærheten
for å forstå hva som skjedde med miljøet på den tiden.
Og det som virkelig er overraskende er at det var en stor økning av kull.
En ny art hadde ankommet.
Og med den kom nye, ødeleggende krefter.
Ild er det mektigste verktøyet mennesket har oppfunnet.
Vi bruker ild for å lage mat, for å se i mørket, for å rydde jord, for å jakte.
De første menneskene som kom hit levde tett på ilden.
Mennesket tok med seg tennkilden.
På titusenvis av år hadde man på langt nær sett like mange branner.
Det er som en eksplosjon. Det kan fullstendig desimere miljøet.
Det la stort press på dyrene som bodde der.
Om brannene var påsatt med vilje eller ved et uhell, det vet vi ikke,
men de ødela dyrenes habitater.
Sammen med våre forfedres jaktferdigheter, ble det den perfekte stormen.
Over hele planeten var det kombinasjonen av klimaendringer og menneskets aktivitet
som tok livet av nesten alle istidens kjemper,
og ga oss den verden vi i dag kjenner.
Tekst: Tina Shortland