En familie af sabelkatte.
I årtusinder har de trivedes her i det iskolde nord.
Men lige nu sulter de.
Det bytte, kattedyrene jager, er blevet sjældent her i dalene.
Det skyldes, at klimaet bliver varmere,
hvilket tvinger græssende dyr til at finde nye steder at søge føde.
I dag er heldet måske med dem.
En mammutflok, der afprøver en ny rute sydpå.
At angribe så mægtige dyr er ekstremt risikabelt.
Men de har intet valg.
Istiden synger på sidste vers.
Da kloden bliver varmere, forandres samtlige habitater på Jorden.
Da isen trækker sig tilbage, vender vandet tilbage til landskabet,
og skovens dyr trives.
Men for istidens herskere er det snart slut med den verden, de kender,
og de må kæmpe for at overleve.
FORTALT AF TOM HIDDLESTON
Kattene går til angreb.
Den største fare?
En kæmpestor han.
Uforudsigelig og mægtig.
Hun er såret, men kattene giver ikke op.
Det varmere klima har ændret vandringsruterne i denne del af verden.
Ved kysten er følgerne et imponerende syn.
MIneralholdig is vælter ned i stort omfang
og fylder det lavvandede hav med næringsstoffer.
En familie af søkøer er kommet hertil for at mæske sig i en frodig tangskov,
der næres af smeltevandet.
Disse istidskæmper er i slægt med manaterne.
Men de er på størrelse med hvaler.
Brunalger er deres livret.
Men de vokser kun på lavt, kystnært vand…
…så det kan være risikabelt at æde her.
Når tidevandet trækker ud, er det ikke ualmindeligt at strande.
Når han ikke er i vandet, er han for tung til at bevæge sig.
Og i dag er den her strand ikke et godt sted at opholde sig.
En kortsnudet bjørn.
Den er 230 kilo tungere end en isbjørn
og endnu farligere.
Et af klodens største rovdyr siden dinosaurernes tid.
Han har fået færten af noget.
Han har aldrig set noget lignende.
Men den lugter af føde.
Det hele er temmelig forvirrende.
En kortsnudet bjørn kan flå de fleste dyr i småstykker.
Det er søkoens held, at han er beskyttet af sin næsten tre centimeter tykke hud.
Bjørnens angreb er kun et irritationsmoment.
Eller måske en tiltrængt kradsen på ryggen.
Tidevandet er på vej ind igen.
Hurtigt.
Bjørnens chance for et måltid er ved at fordufte.
Nu skal han hjem til sin familie.
Han skal i gang med at æde for at indhente det forsømte.
Her ved kysten er den store afsmeltning årsag til mere nærende alger til søkøerne.
Men for mange af istidens kæmper
bliver tilværelsen sværere.
For dyrene mange tusinde kilometer mod syd
forvandler det varmere klima et kratbevokset område til et farligt sted.
Om natten er det sikkert nok for en præriemammut at æde her.
Men når solen står op…
…er selv sådan en kæmpe i fare.
En asfaltsø.
Den siver op til overfladen fra dybt inde i jordskorpen.
Når den er kold, er den størknet og sikker at gå på.
Men når temperaturen runder 64 grader…
…forvandler den sig til en klistret dødsfælde.
I dag har den krævet et nyt offer.
De nordamerikanske sabelkatte er drabelige jæger.
Men når chancen byder sig, kan de sagtens æde ådsler.
Solen står lavt, så asfalten er stadig fast under dem.
Kæmpeulve.
Sabelkattenes dødsfjender.
De jager i flok og har et knogleknusende bid.
Flokken dræber ungerne, hvis de får chancen.
Sabelkatte og kæmpeulve er ligeværdige modstandere.
Men asfalten ændrer alt.
Kæmpeulvene bruger deres skarpe lugtesans til at finde en sikker vej.
Da hendes unger kommer i livsfare…
…får hun styrke til at vriste sig fri.
Flokken er ude af stand til at hjælpe.
Asfaltsøer kostede tusindvis af dyr livet i istiden.
Familien her var heldig.
Da temperaturen stiger i hele verden,
ændrer livet sig også voldsomt på istidens græssletter.
Rensdyrene her tilpasser sig.
Men det er nu langt sværere at overleve for Megaloceros.
En kæmpehjort i istiden.
Han trives bedst på åbne vidder.
Men efterhånden som vandet vender tilbage til landskabet,
vinder skovene atter indpas.
Han er den stolte ejer af verdenshistoriens største gevir.
Det har en bredde på næsten fire meter.
I yngletiden hjælper det med at tiltrække en mage.
Men på denne tid af året er det kun en byrde.
Hulehyæner.
Glubske rovdyr, der er dobbelt så store som ulve.
De har jaget kæmpehjortene i tusindvis af år.
Megaloceros er hurtige.
Når de kommer op i fart, kan de løbe over 80 km/t.
Med et forspring kan han løbe fra hyænerne.
Men de giver ikke op.
De gør brug af en ældgammel strategi.
Hvis de kan holde trit med ham og tvinge ham til at løbe,
så han aldrig kan stoppe op og få pusten,
kan de løbe ham træt.
Måske hurtigere end forventet.
Der er kun én udvej.
I sikkerhed.
Indtil videre.
Da isdækkerne smelter,
bliver Jordens atmosfære mere og mere fugtig.
Her i troperne breder skovene sig endnu hurtigere end længere nordpå.
Og de er fulde af besynderlige dyr.
Såsom denne tenrek.
De elsker at æde insekter.
Og fugleæg.
Men ham her prøver at gabe over mere, end han kan sluge.
Det er trods alt det største æg nogensinde.
Og det tilhører den største fugl, der har levet.
En elefantfugl.
Den farvestrålende halslap er med til at tiltrække en mage.
Kæmpen her skal snart være far.
Men der er noget galt.
Hans unge tager sig lidt for god tid.
De er gået over tid.
Elefantfugle synkroniserer deres æglægning,
så ungerne udklækkes samtidig.
Flokken tager af sted på udflugt sammen.
Når man vejer et ton, er flyvning udelukket.
Ingen bryder sig om at blive efterladt.
Men den her unge lader sig ikke skynde på.
De andre er allerede draget af sted
mod deres sommerhabitat i vådområderne.
Men hun er stadig lidt usikker på fødderne.
De næste ni måneder er han hendes eneste forsørger og beskytter.
De må indhente konvojen.
Elefantfugle har god grund til at rejse i flok.
Skoven er et farligt sted.
Kommer man væk fra flokken, er man et oplagt mål.
En kæmpefossa.
Den sniger sig ind på byttet og er hurtig og adræt.
Det er ikke tid til en snack nu.
Konvojen er nået frem til sit mål.
Her er regnen vendt tilbage
og har skabt vådområder
med masser af føde og vand til alle.
Men hvad med dem, der sakkede bagud?
Selv den allersidste unge, der blev udklækket, klarede den.
Da vådområderne udvides, vokser bestanden år for år.
Den store afsmeltning er starten på en gylden æra for elefantfuglene.
Men for den store hjort bliver verden mindre.
I en skov er et knap fire meter bredt gevir en ulempe.
Længere nede ad åen har hyænerne fundet et vadested.
Fanget.
En mirakuløs flugt.
Han reddede sig ved at smide geviret.
Et nyt gevir vokser ud til den næste yngletid.
Men for både hans art og hyænerne er tiden ved at løbe ud.
Sabelkattene har været på sporet af mammutflokken i to dage.
Deres tålmodighed bliver belønnet.
Hannen blev såret i kattenes første angreb, og nu er han sakket bagud.
Han er sårbar.
I kattedyrenes verden er hendes art unik.
Hun har en løves styrke…
…og en leopards adræthed.
Kattene overlever endnu en vinter.
Det samme gør mammutflokken.
Men deres verden er i forandring.
Et nyt rovdyr skabt af istiden
spreder sig til hver eneste afkrog på kloden.
Og den historie udvikler sig fortsat.
Store pattedyr var istidens herskere.
Men de uddøde næsten alle sammen under den store afsmeltning.
Det er vildt og meget mærkeligt at tænke på,
at alle de store dyr, der engang fandtes, forsvandt fuldstændig.
Hvad skete der med dem?
Og hvorfor?
HVOR BLEV ALLE KÆMPERNE AF?
Man finder svar et overraskende sted.
Los Angeles.
Hvis man kommer til LA og ser det omfattende netværk af motorveje,
vil man ikke tro, at byen har en af de bedste samlinger…
KURATOR
…af istidslevn på hele kloden.
Som den afrikanske savanne på steroider.
De færreste flytter til LA for at blive palæontologer.
Men nogle af os gør.
Det er derfor, jeg er her.
Emily er her på grund af et helt særligt sted.
En ældgammel asfaltsø, der hedder La Brea Tar Pits.
La Brea Tar Pits er det sted i verden, der er rigest på istidsfossiler.
Vi har fundet tæt på fem millioner fossiler.
Og vi udgraver stadig nye næsten hver eneste dag.
Asfaltsøerne
fungerede som fælder, der fangede og bevarede
alt levende, som gik ud i dem.
Dermed opbyggedes et fantastisk billede af livet i istiden.
Man har en ufattelig omfattende samling af fossiler i La Brea.
Antallet af knogler…
EVOLUTIONSBIOLOG
…der kommer derfra, er enestående.
Vi har nok i nærheden af 3000 sabelkatte og 5000 kæmpeulve.
Det er som en fortryllet hule fyldt med fossiler.
Det mærkværdige er, at ophobningen af fossiler pludselig stopper,
som om dyrene bare forsvandt sporløst fra Jordens overflade.
Med en kulstofprøve kunne vi datere knoglerne
og fastslå, nøjagtig hvornår de forsvandt.
Det overraskende var, at næsten alle arterne
forsvandt på helt samme tid.
De nåede endestationen for 13.000 år siden og dukkede aldrig op igen.
De vidtstrakte landskaber vrimlede med flokke af enorme
istidsdyr, som så pludselig bare forsvandt.
Dyrenes forsvinden får os til at spørge:
"Hvorfor skete det så pludseligt?"
En af årsagerne var, at klimaet ændrede sig
for hurtigt i slutningen af istiden.
Californien blev ti grader varmere i løbet af blot nogle få tusind år.
Halvdelen af træerne forsvandt.
Der var tørke i årtier.
En mulighed er, at dyrene
simpelthen ikke kunne tilpasse sig hurtigt nok til klimaforandringerne.
Men forskningen i La Brea viser, at der også foregik noget andet.
Teamet studerede kerneprøver fra en sø i nærheden
for at forstå, hvad der skete med miljøet på den tid.
Det var meget overraskende, at man så en enorm stigning i trækul.
En ny art var ankommet.
Og den medbragte en ny altødelæggende naturkraft.
Ild er det mægtigste værktøj, mennesket har opfundet.
Vi tændte bål til madlavning, for at kunne se i mørket og for at rydde land til jagt.
De første mennesker her i området levede nærmest i en krudttønde.
De var klar til at tænde op.
I løbet af titusindvis af år
havde der ikke været i nærheden af det samme omfang af brande.
Det var som en bombe.
Det er meget miljøskadeligt…
KLIMAFORSKER
…og det satte dyrene i regionen under et voldsomt pres.
Om brandene var tilsigtede eller ulykker, ved man ikke,
men de udslettede dyrenes levesteder.
Kombineret med vores forfædres evner som jægere
var det den perfekte storm.
Over hele kloden
var kombinationen af klimaforandringer og menneskets aktiviteter
skyld i næsten alle istidskæmpernes uddøen,
hvilket førte frem til den verden, vi kender i dag.
Tekster af: Eskil Hein