‫גרסא זו מותאמת לתזמון הבא: ‫1:25:28.320
‫הכתוביות הובאו ע"י SubSource, תוקנו וסונכרנו
‫- אלן שבה -
‫- לורן לאפיט -
‫- סימון פליו -
‫היי, זהירות!
‫תפסיק!
‫- פריז, 1955 -
‫אתה בסדר, ז'אן-ז'אק?
‫זה לא מצחיק, רנה.
‫כמעט נהרגתי כדי להגיע ‫לכאן בזמן.
‫תשתה משהו. זה יעזור.
‫כן, אתה צודק.
‫מישל!
‫מר סמפה!
‫ראית את משחק הכדורגל בטלוויזיה ‫אתמול בערב?
‫ברור שראיתי! איזה משחק!
‫רק האדומים יכולים לפגוע ‫בעומק הרשת ככה.
‫אתה צודק.
‫מה אני יכול להביא לך? -טוב...
‫כוס יין אדום?
‫מר גוסיני תמיד מצחיק.
‫בסדר, כוס יין אדום. ‫תודה, מישל.
‫זה בשביל העיתון?
‫כן.
‫זה משעשע. -איזה?
‫זה.
‫כן, אני אוהב אותו.
‫בעצם רציתי לדבר איתך.
‫אני מפתח אותו למהדורה ‫של יום ראשון.
‫אתה יודע, כתיבה היא ‫לא הקטע שלי.
‫אבל אתה אשף עם מילים.
‫אולי שנינו יכולים לעבוד יחד.
‫כן, אם תרצה. אבל איך?
‫אתה תכתוב את הסיפורים. ‫אני אאייר אותם.
‫שני חברים שעובדים יחד.
‫נהדר, לא?
‫כן, אתה צודק.
‫יש לו שם, לילדון?
‫טוב, חשבתי...
‫לא, אני לא יודע.
‫זהירות מאחור! בבקשה.
‫איזה כישרון! -לשירותך, אדוני.
‫ניקולא.
‫כן. רק רגע. ניקולא.
‫כן, זה מתאים לו.
‫אז זהו.
‫ההרפתקאות המדהימות של ניקולא!
‫כן, או אולי...
‫אפשר לקרוא לו סתם ‫"ניקולא הקטן".
‫כן. זה יותר טוב.
‫לחיי ניקולא הקטן!
‫- ניקולא הקטן - שמח עד הגג -
‫- סרטם של ‫אמנדין פרדון ובנז'מין מסובר -
‫טוב, אז...
‫הנה מה שיש לנו בינתיים. ‫ניקולא הקטן.
‫לא רע, נכון? -כן.
‫לא אהבת?
‫כן, כמובן. זה נהדר,
‫אבל זה לא מספיק.
‫הוא נראה בודד על הדף הריק.
‫כן, אתה יודע מה חסר?
‫כן, כדורגל! -הורים.
‫כן, הורים כמובן. רגע. ‫יש לי רעיון.
‫מה שהוא צריך, לדעתי,
‫זה הורים חכמים מאוד ‫ומכובדים מאוד.
‫האבא צריך להיראות כך.
‫והאימא? היא לגמרי ‫מוגזמת, מהממת!
‫זה לא ממש מצחיק, נכון?
‫אתה מכיר הרבה מרצים ‫ללימודים קלאסיים
‫שנשואים לנבלניות?
‫לא, אתה צודק. לא הרבה.
‫אני לא רואה את זה כך.
‫לדעתי, ניקולא לא ‫מהמעמד הבינוני.
‫הוא פריזאי פשוט.
‫כן! והוא צריך לגור ב... ‫-רגע! אני יודע.
‫בדיוק!
‫בית קטן בפרברים.
‫וכך גם ההורים. הם יותר...
‫לא יודע, מוכרת עניבות ‫ומנהל חשבונות, למשל.
‫מורה ומוסכניק?
‫בכל אופן,
‫מה שיותר פשוט יותר טוב.
‫כן, הבנתי.
‫איך זה? הם לא רגילים מדי?
‫בכלל לא! זה בדיוק מה שצריך!
‫זה מושלם.
‫אני אקח את זה...
‫בשביל השראה.
‫כל הכבוד, ידידי.
‫אני אתחיל לעבוד ואתקשר ‫אליך מאוחר יותר.
‫זה יהיה כיף!
‫אני לא מאמין.
‫איך זה יכול לקרות כל כך פתאום?
‫רנה, אני לא מאמין שזה נכון.
‫מה אני עושה עם ניקולא עכשיו?
‫לספר לו או לא?
‫"חיכינו זמן-מה...
‫"חיכינו זמן מה...
‫"בסופו של דבר! סוף סוף!"
‫היית אומר את זה? "בסופו ‫של דבר, סוף סוף"?
‫אני לא יודע. בשביל מה זה?
‫אני מחפש כותרת לסיפור. ‫אתה יודע...
‫כן? אז באמת יהיה לנו כזה?
‫כן, חשבתי ש...
‫כן, רגע. זה בדיוק טוב!
‫כן! באמת יהיה לנו כזה!
‫ממש כמו של בן דוד שלי.
‫בן דוד שלי הוא התלמיד ‫הכי גרוע בכיתה שלו,
‫אבל הוא כזה רק כי ‫הוא גרוע בחשבון,
‫בהיסטוריה, בלשון, ‫בגיאוגרפיה...
‫הוא יותר טוב בציור. בזה ‫הוא במקום הלפני האחרון,
‫כי הילד במקום האחרון ‫הוא שמאלי.
‫זה ממש טוב.
‫בהתחלה אבא לא הסכים. ‫-רגע, לא כל כך מהר.
‫כן! באמת יהיה לנו!
‫בהתחלה אבא לא הסכים.
‫הוא אמר שזה יסיח את ‫דעתי משיעורי הבית,
‫שאני אתדרדר בלימודים.
‫הוא אמר שכבר לא יהיו ‫שיחות במשפחה
‫ושכולנו נפסיק לקרוא ספרים.
‫ואז אימא אמרה שזה לא ‫רעיון כל כך נורא,
‫אז אבא קנה לנו.
‫מקלט טלוויזיה!
‫זה מדהים!
‫טלוויזיה בשבילך?
‫שלום, אדוני. מכאן, בבקשה.
‫בלדור!
‫אדם לא יכול לעבוד בשקט?
‫כן, שכן יקר שלי?
‫בוא לראות את מקלט ‫הטלוויזיה שלי.
‫זה מסך קטן מאוד.
‫מסך קטן? השתגעת?
‫זה לפחות 20 אינץ'.
‫אתה סתם מקנא.
‫אני? מקנא? לי יש פסנתר, אדוני!
‫יש לי הקלטות של מוזיקה ‫קלאסית, אדוני!
‫ויש לי ספרים, אדוני!
‫כן, בטח! אתה רק מקנא, ‫סוף סיפור!
‫אה, כן? -כן!
‫זה ייקח הרבה זמן?
‫יש לי משלוחים אחרים, אתה יודע.
‫שלום, אדוני! -גבירתי!
‫אז...
‫איפה נשים את מקלט הטלוויזיה?
‫יקירתי, תחליטי כבר. ‫זה נראה כבד.
‫זה באמת כבד!
‫בואו נראה...
‫אולי על השולחן הקטן ‫בפינה. כאן!
‫בשום אופן לא.
‫אני משתמשת בשולחן הזה ‫להגיש תה לחברים.
‫אפשר לשים אותו בחדר שלי.
‫בחדר השינה?
‫לא קל, נכון?
‫לא, ממש לא.
‫כאן!
‫לא!
‫תחליטי כבר.
‫כן, מהר, לפני שאפיל אותו.
‫כאן.
‫זה מדהים!
‫אפשר לראות משחקי ‫כדורגל, מערבונים
‫ואת כל המתאבקים הגדולים ‫והמכוערים.
‫ברוכים הבאים ל"קריאה לכול".
‫האורחים שלי הערב
‫הם ז'אן-ז'אק סמפה ורנה גוסיני.
‫ערב טוב. -ערב טוב.
‫אז, תאמרו לי,
‫למה אתם כאן הערב?
‫יורד גשם.
‫כן, יורד גשם. לא ‫ידענו מה לעשות.
‫כן, אבל אין ילד קטן ‫שאתם רוצים לספר לנו עליו?
‫בדיוק.
‫שנספר לו על ניקולא הקטן?
‫כן, זה סיפור ארוך.
‫"ניקולא הקטן" ‫הופיע לראשונה בעיתון, בסוד-וסט.
‫אחר כך הפכנו את זה לקומיקס,
‫שזכה להצלחה לא קטנה.
‫לבסוף הוא הפך לסדרה ‫של רומנים גראפיים.
‫זה אני!
‫אתה מכיר אותם? ‫-כן, הם יצרו אותי.
‫הטלוויזיה הזאת המיסה ‫לבן שלנו את המוח.
‫מה הטעם בטלוויזיה
‫אם רק מדברים בה על ספרים?
‫נו, באמת!
‫301 מכוניות יתחרו במרוץ ‫"24 השעות של לה מאן"...
‫מכוניות מרוץ זה אדיר!
‫3,000 צופים ומסלול ‫של 13 ק"מ...
‫הלו?
‫שלום, אימא.
‫ניקולא, זאת סבתא!
‫שלום, סבתא.
‫הרבה אהבה, מותק. ‫נתראה ביום ראשון.
‫מעולה.
‫אני אוהב מאוד את סבתא שלי.
‫היא נותנת לי מתנות ‫וצוחקת מכל דבר שאני אומר.
‫היא אומרת שאני חכם ‫מאוד ומצחיק מאוד
‫ושאני ממש כמו אימא בגיל הזה.
‫גם אבא שמח לשמוע שסבתא באה.
‫הוא אמר, "אה, כן, בראבו.
‫"בדיוק מה שקיוויתי שיקרה."
‫הנה היא!
‫קוקו! זאת אני!
‫שלום, סבתא.
‫אני לא יודע למה אבא ‫היה כל כך שמח,
‫כי הוא וסבתא תמיד מתווכחים.
‫קוקו.
‫שלום, אימא.
‫סבתא!
‫בובון שלי! תן לי נשיקה.
‫מה הכנסת כאן? סדן?
‫מה הבאת לי?
‫ניקולא! איפה הנימוסים שלך?
‫באמת, בחור צעיר!
‫הילד המסכן הזה לא נהנה מספיק.
‫צריך לפנק אותו קצת.
‫כמובן. אחרי ביקור שלך פה, ‫ניקולא לגמרי מפונק.
‫תפסיק להיות טיפשון ‫ופתח את המזוודה.
‫הנה, מתוק שלי!
‫אדיר! מטוס! בדיוק מה שרציתי!
‫תודה, סבתא.
‫נכון שהוא מצחיק?
‫ניקולא, תניח אותו. ‫יש לך שיעורי בית.
‫תן לו להשתעשע קצת.
‫לא בכל יום הוא מקבל ‫צעצוע, המסכן.
‫כשהוא יגדל,
‫אחרי שתהפכי אותו ‫לבור ועם הארץ,
‫מה נעשה איתו אז?
‫הוא יהיה חתן מצוין.
‫נשתה תה. -אפשר לקבל עוגה?
‫לא, ניקולא. לא יהיה ‫לך תיאבון לאוכל.
‫תרשה לו פרוסה או שתיים.
‫זה לא יזיק.
‫ועכשיו, ניקולא, לך ‫לשחק בחדר שלך.
‫אני בקושי רואה את הנכד שלי.
‫למה לשלוח אותו לחדר ‫בדיוק כשהגעתי?
‫זה נכון. סבתא צודקת.
‫באמת, אימא... ‫-היא עושה את זה בכוונה.
‫אל תדאגו בגללי.
‫אני רק זקנה מסכנה
‫שאף אחד לא אוהב אותה, ‫אני יודעת.
‫אני אחזור הביתה ולא אבקר ‫אתכם שוב לעולם.
‫אל תאמרי את זה, אימא.
‫לא, סבתא. אז אני לא ‫אקבל שום מתנות.
‫אוי ואבוי!
‫בוא הנה.
‫אין כמוך, סבתא.
‫בובון שלי.
‫תראה מה הבאתי לך.
‫קדימה, בובון.
‫תאכל בשביל סבתא.
‫אני באמת לא רעב.
‫אל תכריחי אותו. הרופאים ‫אומרים...
‫הרופאים?
‫מה רופאים יודעים?
‫לא היו לי שום בעיות עם ‫שלושת הילדים שלי.
‫אולי לא הייתה לך חמות.
‫קדימה, בובון.
‫תאכל ואל תשכח ללעוס.
‫הייתי חולה, חולה מאוד.
‫אבא התקשר לרופא באמצע הלילה.
‫הוא אמר שזה שום דבר
‫ושהם צריכים לעשות לי דיאטה.
‫אבל אבא לא נראה כל כך מרוצה
‫כשסבתא אמרה שהיא תישאר
‫עוד כמה ימים כדי להשגיח עליי.
‫אתם לא מאכילים את הילד ‫המסכן כמו שצריך!
‫אתה כותב עוד סיפור?
‫בכל אופן, סבתא פשוט ‫אדירה. אני מת עליה.
‫גם סבתא שלך הייתה כזאת?
‫היא הייתה מקסימה. גם ‫אני אהבתי אותה.
‫הלוואי שיכולתי לראות ‫אותה יותר, אבל...
‫זה היה מסובך.
‫באמת? למה?
‫כשהייתי בן שנתיים, ‫ההורים שלי עברו לארגנטינה.
‫בואנוס איירס.
‫באמת? איפה ארגנטינה?
‫- אטלס -
‫תראה.
‫היא רחוקה מאוד, בצד ‫השני של העולם.
‫בדרום אמריקה.
‫אבא שלי היה מהנדס כימיה
‫והוא מצא שם עבודה.
‫אימא שלי, אחי ואני
‫נסענו להצטרף אליו ב-1928.
‫זיכרונות הילדות שלי,
‫כולם מבואנוס איירס.
‫הטנגו, לה פמפה, הגאוצ'וס!
‫הגעתי לארגנטינה בגיל שנתיים
‫ועזבתי כשהייתי בן 18, ‫אחרי שאבא שלי מת.
‫שם התחלתי לצייר
‫ולכתוב בעיתון בית הספר.
‫ראיתי את סבא שלי ושאר המשפחה
‫רק פעם בשנתיים או שלוש,
‫כשהפלגנו בספינה לאירופה.
‫בשבילי צרפת הייתה ארץ ‫מסתורית ואקזוטית
‫שאליה נסענו לחופשות.
‫ננטר, הדו-סבר, הפרברים ‫בפריז...
‫בשבילי הם היו כמו טימבוקטו!
‫היה לך מזל! גם אני רוצה לנסוע!
‫אני רוצה לנסוע לסין, ‫או לארקשון!
‫גם אני.
‫איזה חיים! לרכוב על סוסים ‫במקום ללכת לבית הספר.
‫יש בתי ספר בארגנטינה.
‫כן, אבל זה בית ספר לקאובויים ‫שבו רוכבים על סוסים!
‫כן, אבל... לא, בתי ‫ספר אמיתיים.
‫זה לא כיף!
‫אתה צריך ללמוד לספור ‫את הפרות שלך.
‫ובית ספר זה דבר נהדר, לא? ‫יהיו לך חברים.
‫חברים? אתה מתכוון כמונו?
‫כן, בדיוק.
‫רגע. כמובן!
‫ז'אן-ז'אק!
‫סמפה! תפתח!
‫אני בא!
‫אנחנו חייבים לתת לו חברים!
‫אתה לא רוצה? -כן, אבל מה הלחץ?
‫יכולת להתקשר.
‫לא צריך לשבור את הדלת.
‫אתה מוכן להנמיך?
‫אז?
‫צריך לתת לאיש הקטן ‫שלנו כמה חברים.
‫אני כבר יודע איך נקרא ‫להם: אניו, קלוטר,
‫אוד, אלססט...
‫מה, אתה חושב שאתה מולייר? ‫אלססט, באמת?
‫בדיוק! זה שם בלתי נשכח.
‫אלססט... בחיי.
‫מה?
‫אני רואה שאין לך מצב רוח לזה.
‫אחזור בפעם אחרת.
‫חכה. אתה כבר כאן.
‫אז איך אלססט נראה?
‫קצת כמוני. הוא החבר ‫הכי טוב של ניקולא.
‫זה אני?
‫ילד קטן ושמנמן שאוכל טוסט?
‫אין ספק שאתה מבין באוכל.
‫ובית הספר, איך תצייר אותו?
‫שום דבר מיוחד.
‫זה בית ספר עם מגרש ‫משחקים וגג רעפים,
‫כמו בית הספר שלי בבורדו.
‫כולנו שמחנו מאוד
‫כשהגענו לבית הספר היום.
‫מצלמים תמונה כיתתית.
‫זאת מזכרת שנשמור עד סוף...
‫לתקוף!
‫מה זה, אדוני? ‫-מספיק! אל תפריע לי.
‫היי, עזוב! -אני הייתי ראשון!
‫זה מספיק.
‫אמרתי די! לכו למקומות שלכם!
‫אני צריך להציג את החברים שלי.
‫רופוס הוא הבדרן.
‫קלוטר מגושם מאוד.
‫אוד חזק מאוד.
‫ז'ופרואה לובש בגדים יפים,
‫כי אבא שלו עשיר.
‫למקסן יש רגליים ארוכות ‫וברכיים מלוכלכות.
‫ז'ואקים המסכן לא מבדיל ‫בין שמאל לימין.
‫אלססט לא מפסיק לאכול.
‫ואניו... הוא לא באמת חבר שלי.
‫הוא עסוק מדי בלימודים.
‫תפסיקו את זה! תעמדו בשורה.
‫זהו.
‫לא לזוז.
‫מה זה?
‫אני רוצה להצטלם ‫ככה או בכלל לא!
‫אחת,
‫שתיים...
‫הטוסט שלי!
‫בואו נראה!
‫שלוש!
‫איך אתה רואה את המורה?
‫אני מדמיין אותה עם ‫שמלה, שיער אסוף.
‫כל הילדים אוהבים אותה.
‫בסדר. ככה? -כן.
‫אבל היא לא בדיוק מרלין מונרו.
‫אולי קצת קפדנית, עם משקפיים.
‫ככה?
‫לא בדיוק. צריך שיחבבו אותה.
‫קפדנית אבל חביבה?
‫אה, בסדר!
‫אני מבין. קפדנית...
‫אבל חביבה.
‫כשהיא רוצה לצחוק,
‫היא מעמידה פנים שהיא ‫מחפשת משהו במגירה.
‫הילדים נותנים לה ‫מתנות בסוף השנה.
‫והיא נותנת עונשים,
‫ואז מתחרטת.
‫שקט!
‫כולכם מרותקים!
‫בסדר. אני סולחת לכם.
‫אתם יכולים לצאת להפסקה, ‫אבל בשקט.
‫כולנו יצאנו החוצה להפסקה
‫ובפינה של החצר,
‫התפוד הזקן שמר על ערמת חול.
‫בבקשה, אדוני, בשביל מה החול?
‫שיפוץ חדר הכביסה.
‫אפשר לשחק עליו? אפשר?
‫טוב, בסדר.
‫אבל תתנהגו יפה.
‫ואל תשכחו, אני אחראי לחול!
‫בואו נבנה טירה.
‫אני מעולה בטירות.
‫כשהייתי בחופשה,
‫הייתה תחרות על החוף.
‫יכולתי לזכות בפרס הראשון ‫אם הייתי רוצה. לגמרי!
‫טירות לא מעניינות!
‫יותר כיף לחפור בורות. ‫נחפור בור גדול-גדול,
‫כמו הבור שאבא נפל ‫לתוכו בשנה שעברה.
‫לא, נבנה מנהרה
‫ונסיע בה מכוניות צעצוע.
‫אפשר לעשות עוגות. ‫-בשביל מה, אידיוט?
‫כל הכבוד!
‫אלססט.
‫הטירה שלך חוסמת לי את הכביש.
‫בעיה שלך!
‫היי! תפסיק לזרוק חול
‫מהבור שלך על הטירה שלי!
‫כן, תחפור בור, ‫אבל תשאיר את החול בפנים!
‫טירה? אתה קורא לזה טירה?
‫אל תצחיק אותי.
‫הנה מה שאני חושב עליה.
‫הטוסט שלי!
‫תפסיקו! המשקפיים ‫שלי נפלו לבור!
‫מה קורה פה?
‫תפסיקו מיד!
‫רדו מהחול. אתם צריכים להתבייש.
‫לאן נעלם החול?
‫הייתה סערה איומה.
‫כל החול עף מכאן.
‫אל תתחכם איתי, בחור צעיר.
‫תסתכל לי ישר בעיניים...
‫המפקח, אדון לב טוב,
‫תמיד אומר: "תסתכל ‫לי ישר בעיניים".
‫אנחנו קוראים לו "תפוד זקן",
‫כי לתפוחי אדמה יש "עיניים".
‫אני הייתי אחראי לחול ‫הזה. אתם תיענשו!
‫עמדו בטור!
‫שלום לך. -וואו, אדיר!
‫גם אתה רצית להיות ‫טייס כשהיית קטן?
‫לא. רציתי להיות נגן ג'אז.
‫כן? ניגנת באיזה כלי?
‫לא אז, אבל הייתי מתופף
‫על קופסת נעליים ותיבות עץ.
‫עכשיו אני מנגן בפסנתר ‫כמו הגיבור שלי, דיוק אלינגטון.
‫טוב, אני מנסה.
‫והציורים? מתי התחלת?
‫עזבתי את בית הספר בגיל 14.
‫עשיתי כל מיני עבודות בבורדו.
‫רכבתי על האופניים שלי ‫ומכרתי משחת שיניים, יין...
‫אין כמו אופניים!
‫טוב, הייתי משועמם נורא.
‫אז ציירתי כדי להעביר את הזמן.
‫ציירתי דברים מצחיקים ‫כדי להירגע.
‫הם הצחיקו את החברים שלי,
‫אז החלטתי לשלוח אותם ‫לעיתון מקומי.
‫להפתעתי הגדולה, הם ‫החליטו לפרסם אותם.
‫זה היה רגע גדול בשבילי. ‫הזדמנות.
‫אז החלטתי שזאת תהיה ‫הקריירה שלי.
‫תמיד אוכל למצוא עבודה ‫משעממת אם זה לא ילך.
‫הסיכון היחיד היה לחזור ‫לנקודת ההתחלה.
‫וידעתי שאמנים נוסעים לפריז.
‫הדרך היחידה שלי להגיע ‫לשם הייתה עם הצבא.
‫שיקרתי לגבי הגיל ‫שלי והתגייסתי.
‫פריז! השדרות! המסיבות!
‫המוזיקה! האנשים!
‫כמי שבא ממשפחה ענייה,
‫הפריזאים נראו לי כל כך שמחים.
‫מתי על זה!
‫ובכל זאת, לא היה קל.
‫הייתי גרוע בצבא.
‫כל הזמן איבדתי דברים.
‫את המפתחות למחסן... ‫אפילו את הרובה שלי.
‫אז זרקו אותי לכלא.
‫קריירת הציור שלי לא הייתה ‫במצב יותר טוב.
‫לקחתי את העבודה שלי לסוכנויות,
‫ותמיד קיבלתי תשובה זהה.
‫ואז פגשתי את רנה בראשונה, ‫בסוכנות וורלד פרס.
‫הוא עודד אותי.
‫הייתי בן 21 והוא בן 27. ‫מיד נעשינו חברים.
‫הוא היה הידיד הראשון ‫שלי בפריז.
‫ידידי הראשון בעצם.
‫זה אדיר!
‫אני והחברים שלי יודעים לבלות.
‫אבל תפוד והמורה ‫לא אוהבים את המשחקים שלנו.
‫נפלת על הראש? זאת ילדה!
‫כן. רנה אמר שזה עצוב
‫שיש רק בנים בבית הספר.
‫צריך שינוי.
‫לא, לא, לא! בנות טיפשות!
‫רק חכה. עוד נשנה את דעתך.
‫אני לא אוהב בנות.
‫הן טיפשות. ‫הן רק משחקות בחנות ובבובות.
‫והן תמיד בוכות.
‫אני יודע שגם אני בוכה, ‫אבל רק אם זה רציני.
‫תהיה נחמד ללואיזט. ‫היא ילדה מקסימה.
‫תראה לה שאתה ילד טוב.
‫אני מעדיף ללכת לקולנוע ‫ולראות קאובויים.
‫ואל תתנהג איתה בצורה פרועה,
‫אחרת תהיה לך בעיה איתי. ברור?
‫ניקולא, חכה שאני אתפוס אותך!
‫הן הגיעו.
‫כשאימא רוצה להשוויץ בי,
‫היא מלבישה אותי בחולצה ‫לבנה וחליפה כחולה.
‫אני נראה כמו אידיוט.
‫ניקולא, תכיר את לואיזט.
‫שלום, ניקולא.
‫ניקולא, קח את לואיזט לחדר שלך
‫ותראה לה את הצעצועים שלך.
‫אתה נראה כמו קוף.
‫כן? טוב, את נראית כמו...
‫ילדה!
‫נו, ילדים?
‫אתם נהנים?
‫כן, גבירתי.
‫חמודה, כל כך חמודה.
‫ילדה קטנה ומתוקה.
‫אתה משחק בבובות?
‫אל תדברי שטויות. ‫למה לא נשחק בחנות?
‫אז תראה לי את הצעצועים שלך?
‫לא!
‫תעזבי! זה לא בשביל בנות.
‫זה המטוס שלי. ‫סבתא נתנה לי את זה.
‫"סבתא נתנה לי!"
‫אני אורחת. אני יכולה לשחק ‫בכל צעצוע שבא לי.
‫אם לא תסכים, ‫אני אקרא לאימא שלי,
‫ואנחנו נראה מי צודק.
‫אימא, אימא, ‫ניקולא לא מתנהג יפה.
‫תראי מה עשית! ‫איבדת את המטוס שלי!
‫הוא לא אבד, גולם.
‫תראה. הוא נחת בגינה.
‫בוא נלך להביא אותו.
‫אבל אימא אומרת שקר ‫מדי ואסור לצאת.
‫"אימא אומרת..."
‫גבירתי, אפשר לשחק בגן, בבקשה?
‫מתוקה שלי. לא קר מדי?
‫אני באמת רוצה לראות
‫את הפרחים היפים ששתלת.
‫בסדר. אבל תלבשי משהו ‫לפני שאת יוצאת.
‫תודה, גבירתי.
‫אני צריך ללמוד לעשות ‫את הדבר הזה עם העיניים.
‫נראה שזה עובד מעולה.
‫היי! יש לך צעצועים בגן?
‫לא.
‫חוץ מהכדורגל במחסן.
‫זה לא בשביל בנות.
‫אמרתי לך לא להשתולל!
‫אתה חסר תקנה! אתה ‫תשלם על זה.
‫באותו הערב לא קיבלתי קינוח.
‫אבל זה בסדר. לואיזט נהדרת.
‫והיא קולעת מעולה!
‫אנחנו נתחתן.
‫בראבו.
‫אתה משתפר.
‫כן, כמובן. זה יפה מצדך,
‫אבל אני בקושי מתאמן.
‫מוזיקה מצריכה כישרון,
‫והרבה עבודה קשה.
‫כילד, הרדיו היה הכול בשבילי.
‫הכרתי את לוח השידורים בעל-פה.
‫דמיינתי את עצמי על הבמה,
‫מנגן עם ריי ונטורה וחבריו.
‫מתאים לך. -קדימה, תצחק.
‫הרעיונות הכי טובים שלי ‫באים כשאני חולם בהקיץ.
‫כך תמיד היה.
‫- אולימפיה, ‫ריי ונטורה -
‫"למה לחכות שהאושר יבוא?
‫"למה לחכות כדי קצת ליהנות?
‫"הדרך פתוחה לרווחה, ‫השמים כחולים
‫"הפסנתר מנגן מנגינה שמחה
‫"בכל עין נצנוץ של תקווה
‫"ויש חיוך על כל פרצוף
‫"שמחה ממתינה לכולם
‫"למה לחכות לאושר שיבוא?
‫"למה לחכות כדי קצת ליהנות?
‫"כל הפרחים פורחים
‫"כל כך הרבה סגולים, אדומים, ‫לבנים וכחולים
‫"הפרפרים עפים בזוגות
‫"מרבי הרגליים נועלים נעליים
‫"אני כמו ציפור
‫"גבוה על עץ
‫"אני פשוט... -אני פשוט...
‫"אני פשוט שמח עד הגג
‫"למה לחכות כדי קצת לבלות?
‫"המנגינה השמחה חוזרת שוב
‫"הרדיו משדר את הפזמון שלנו
‫"הגשם פסק, העננים נעלמו
‫"הברווזים רוקדים את השיר שלנו
‫"אז תתעודד, אל תיראה ‫כל כך עגום
‫"למה לחכות? למה לחכות?
‫"למה לחכות שהאושר יבוא?"
‫אתה יודע להשתמש בעיפרון לא רע.
‫אל תשכח, הייתי מאייר קודם.
‫בבית הספר ציירתי בכל ‫ספרי התרגילים שלי.
‫הייתי מעדיף
‫שטקסט השיעור יהיה בשוליים
‫וכל מרכז הדף יהיה פנוי לציור!
‫אנחנו צריכים ללמד ‫את ניקולא הקטן לצייר.
‫כן, נדבר עם המורה שלו.
‫- שיעור ציור: התפוח -
‫שקט, בבקשה.
‫היום אנחנו נצייר טבע דומם.
‫אתם תציירו את התפוח הזה.
‫אתם יכולים לדבר,
‫אבל אל תקומו.
‫היום אנחנו מציירים בכיתה.
‫זה אדיר. אנחנו לא צריכים ‫ללמוד שום דבר
‫או לעשות שיעורי בית.
‫ומותר לנו לדבר.
‫זה קצת כמו הפסקה.
‫המורה!
‫התפוח רחוק, וקשה ‫לי לראות אותו.
‫אז תתקרב, אניו.
‫כן, גם אני!
‫שקט! כולם לחזור למקומות!
‫אבל המורה, איך אעשה את זה?
‫אם אתה באמת לא רואה ‫את התפוח, צייר משהו אחר.
‫אבל תתנהג יפה.
‫אני אצייר מפה של צרפת
‫ואת הנהרות שלה.
‫אני אצייר את המטוס האדום ‫שקיבלתי מסבתא.
‫אימא שלי הכינה פאי ‫תפוחים בשבת,
‫מלא חורים קטנים.
‫אני מצייר קאובוי.
‫אני אצייר את הכלב שלי!
‫אני אצייר כדורגל!
‫אני מצייר את המשרוקית ‫של אבא שלי!
‫אני אצייר כבאית גדולה
‫שקיבלתי ליום ההולדת.
‫לז'ופרואה יש אבא עשיר ‫שתמיד קונה לו דברים.
‫הייתה לו ערכה מדהימה ‫של עפרונות צבעוניים.
‫אני אבקש מאבא לקנות לי כזאת.
‫קלוטר, אל תעתיק!
‫תצייר את התפוח אם ‫אין לך רעיון.
‫הציור שלי! תראה מה ‫עשית לציור שלי!
‫אתה רוצה מכות?
‫שקט! מספיק!
‫שבו!
‫שבו בחזרה בכיסאות שלכם!
‫על מה כל המהומה?
‫כולם לקום!
‫שבו!
‫כל הכבוד, חברים קטנים שלי!
‫אני שומע אתכם ממגרש ‫המשחקים.
‫מה קורה כאן?
‫זה שיעור ציור.
‫עוד נראה.
‫מה האמנים הקטנים האלה ‫היו אמורים לצייר?
‫תפוח.
‫אם כך, חברים קטנים שלי...
‫ריתוק ביום חמישי!
‫אני הולך לקולנוע ביום חמישי.
‫תמיד רצית לספר סיפורים?
‫כן. אבא שלי היה רחב ‫אופקים מאוד.
‫הוא שאל אותי מה ‫אני רוצה לעשות,
‫ואני אמרתי "משהו מצחיק".
‫הוא אמר "כולם צריכים לצחוק".
‫אבא שלך נשמע אדיר.
‫עשיתי פרצופים לפני ‫שידעתי לדבר.
‫גם אני טוב בפרצופים!
‫אחר-כך גיליתי את הקומיקס
‫והבנתי שזה מה שאני רוצה לעשות.
‫אחרי ארגנטינה, ‫הלכתי לנסות את מזלי בניו יורק.
‫מדהים!
‫עם כל הבניינים הגדולים האלה?
‫כן.
‫זה מצחיק. ספינות הן ‫חלק חשוב בחיי.
‫אני עדיין זוכר שהגעתי ‫לניו יורק עם אימא.
‫החלטתי לנסות להגשים את ‫החלום שלי ולהיות...
‫מאייר.
‫הייתה לי פגישה עם וולט דיסני,
‫גם אם וולט לא ידע את זה.
‫לקחתי את הציורים שלי ‫לכל עורך בעיר,
‫אך אף אחד לא רצה אותם.
‫היה לי קשה מאוד אז.
‫שנה וחצי אף אחד לא רצה אותי.
‫אימא שלי דיברה רוסית,
‫יידיש, פולנית, ספרדית וצרפתית
‫ומצאה עבודה כקלדנית, ‫וזה הספיק לנו כדי לחיות.
‫לבסוף קיבלתי הזדמנות!
‫מצאתי עבודה בסוכנות ‫שבה פגשתי במקרה...
‫את הארווי קורצמן!
‫הוא היה בתחילת דרכו,
‫אבל הוא הקים את המגזין "מד",
‫שהשפיע אחר-כך על ‫דורות של אמנים.
‫הוא הזמין אותי לסטודיו ‫שחלק עם חבריו.
‫פגשתי את האמנים המוכשרים ‫ביותר בדורם.
‫ויל אלדר, ג'ון סוורין, ‫ג'ק דייוויס ועוד.
‫כחובב הומור,
‫זה היה פרק מדהים בחיים שלי.
‫כשהייתי בניו יורק ‫פגשתי גם את האמן הבלגי מוריס,
‫שכבר עבד על "לאקי לוק".
‫זאת באמת הייתה תקופה נפלאה!
‫היה ממש כיף בקולנוע.
‫אתה לוקח את הסיפורים ‫שלך מסרטים?
‫לא, לא באמת. אני הולך ‫לקולנוע להירגע.
‫בדרך כלל הרעיונות שלי באים
‫מהתבוננות בעולם שסביבי.
‫אתה רואה? יש קומדיה בכל מקום.
‫צריך רק להסתכל.
‫תגיד, אתה יכול לכתוב לי ‫עוד סיפור עם ילדה?
‫לואיזט הייתה אדירה!
‫אני רוצה עוד חברות.
‫אתה רואה? בנות זה לא כל כך רע.
‫אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש.
‫זה יותר מדי צלחות.
‫אז יהיו לנו יותר ממתקים.
‫לא, הזמנתי את מארי-אדוויז'.
‫היא הבת של השכנה שלנו.
‫בת! -כן, למה?
‫אנחנו לא משחקים עם בנות.
‫אנחנו גם לא מדברים איתן!
‫נכון!
‫אני מזמין את מי שבא לי. ‫לא מוצא חן בעיניכם, נלך מכות!
‫ניקולא, למה שלא תערוך היכרות ‫בין החברים שלך?
‫זה אוד, זה ז'ופרואה וזה אלססט.
‫זאת מארי-אדוויז'.
‫וזאת הבובה שלי. ‫קוראים לה שנטל.
‫השמלה שלה עשויה מקטיפה.
‫נעים מאוד, שנטל.
‫אתה אוכל כל כך מהר.
‫אף פעם לא ראיתי מישהו ‫שאוכל כל כך מהר.
‫זה מדהים.
‫גם אני יכול לאכול מהר, ‫יותר מהר ממנו אפילו!
‫אתה צוחק?
‫מהר יותר מאלססט? לא נראה לי.
‫כן? את תראי!
‫ניצחתי!
‫לא הוגן! התחלת לאכול ‫את העוגה לפני כן.
‫לא, נשאר לי מלא!
‫אל תצחיק אותי. ‫אני קיבלתי את החתיכה הכי גדולה.
‫אם כך, אני המנצח.
‫אכלתם את כל העוגה?
‫עוד לא. אני מתחלקת ‫בעוגה שלי עם שנטל.
‫לכו לשחק בגינה. יום יפה היום.
‫אולי הם טובים באכילת עוגה,
‫אבל כדורגל זה סיפור אחר.
‫מארי-אדוויז'! תראי אותי מכדרר.
‫אל תצחיק אותי.
‫מי שהכי טוב בסלטות זה ניקולא.
‫אני הכי טוב בסלטות. ‫אני עושה את זה כבר שנים.
‫יש לך חוצפה!
‫אתה יודע שאני הכי טוב בסלטות.
‫לא יכולתי להאמין שאלססט
‫מאכיל את הבובה בבריוש.
‫הוא לא מתחלק אף פעם, ‫אפילו עם חברים.
‫אתה יכול לעשות את זה? ‫תראי, מארי-אדוויז'.
‫תראי!
‫זה נהדר!
‫הליכה על הידיים זה סתם מיותר.
‫טיפוס על עצים הרבה יותר מועיל.
‫זוז. תן לי להראות לך.
‫תסתכלו עליי!
‫אני שמח שאבא לא כאן.
‫הוא לא אוהב שאנחנו ‫משחקים על העץ.
‫מעולה!
‫מארי-אדוויז', בואי! ‫יש לך עכשיו שיעור פסנתר!
‫להתראות, בנים.
‫להתראות, מארי-אדוויז'!
‫להתראות, שנטל.
‫נעשה מאוחר. אני הולך הביתה.
‫גם אני.
‫איזה יום אדיר! היה כיף גדול.
‫אבל מעניין אותי ‫אם מארי-אדוויז' נהנתה.
‫באמת, לא היינו כל ‫כך נחמדים אליה.
‫בקושי דיברנו אליה
‫והתנהגנו כאילו היא לא שם.
‫בנות לא יכולות לעשות ‫הרבה בכל מקרה.
‫העץ שלי!
‫אלה בובות מצחיקות.
‫לא נכון!
‫זה אתה? זאת סבתא שלך?
‫בכל פעם שבאנו לצרפת, ‫הצטלמנו לתמונה משפחתית
‫לפני שהפלגנו בחזרה.
‫נהניתי לחצות את האוקיינוס ‫האטלנטי.
‫האטלנטי! זה באמת מדהים.
‫מה קרה?
‫הלוואי שהייתי גדל בפריז כמוך,
‫מוקף בבני משפחה.
‫למה? כיף להיות קאובוי.
‫לא?
‫טוב, לא הייתי קאובוי באמת.
‫בכל אופן...
‫אחרי זמן מה, לא חזרנו ‫לצרפת בכלל.
‫באמת?
‫קשה להסביר את זה לילד, ‫אבל בגרמניה
‫היטלר והנאצים עלו לשלטון.
‫פרצה מלחמה.
‫הם פלשו לכל אירופה.
‫המצב בצרפת נעשה
‫קשה מאוד ליהודים.
‫לאון, אח של אימא שלי, כתב לנו
‫ואמר שאנחנו צריכים ‫להישאר בארגנטינה,
‫שהנאצים כבשו את פריז.
‫"כל הזמן הזה, אפילו ‫אחרי שכבשו את פריז,
‫"קיווינו שצבאותיו ‫של היטלר ייעצרו.
‫"מה מצפה לנו עכשיו?
‫"מה יקרה?
‫"אנחנו יושבים ומחכים בשקט,
‫"מקווים שיום אחד הסיוט ‫הזה יסתיים.
‫"יש לכם הרבה מזל
‫"שאתם לא צריכים לעבור את זה
‫"ושאתם חיים בארץ
‫"שבה אפשר לישון בלילה.
‫"אנה היקרה, אני אוהב ‫אותך בכל לבי.
‫"שולח לכם את כל אהבתי."
‫שלושה מהאחים של אמי,
‫כולל ליאון, גורשו.
‫הם לא חזרו מעולם.
‫סבא וסבתא שלי מתו מצער.
‫זה באמת עצוב.
‫לא התאוששנו מזה באמת.
‫בשבילנו,
‫החיים לא חזרו למסלולם ‫גם אחרי המלחמה.
‫העצבתי אותך.
‫ככה זה.
‫אתה יודע מה?
‫לא, מה?
‫תכתוב לי סיפור חדש. ‫זה יעודד אותך.
‫אתה צודק, ואני יודע ‫בדיוק איזה סיפור.
‫כשהיינו ילדים בבואנוס איירס, ‫היינו פראי אדם.
‫השתוללתם!
‫זה אדיר! -כן.
‫אתה תראה.
‫בוא נחווה את זה ביחד, באמת.
‫אחר הצוהריים בבית הספר ‫ראיתי את אלססט שאמר...
‫בוא נבריז מהלימודים.
‫אני אמרתי שזה לא בסדר ‫להבריז מהלימודים
‫ושהמורה תכעס.
‫אבא אמר שאני צריך ‫להשקיע בלימודים
‫אם אני רוצה להיות טייס
‫ושאימא שלי תכעס
‫ושאסור לשקר.
‫כן, כן, זה נכון.
‫אבל היום יש לנו חשבון.
‫ברחנו מבית הספר.
‫חכה, ניקולא.
‫אני לא משיג אותך! -רוץ מהר!
‫אסור לנו להישאר כאן.
‫אם ההורים שלנו יראו אותנו, ‫לא נקבל קינוח,
‫ובית הספר ישלח הביתה מפקחים.
‫אם הם יתפסו אותנו, ‫נלך בסוף לכלא
‫ונקבל שם רק לחם ומים. קדימה!
‫פה נהיה בטוחים.
‫לרוץ ככה אחרי ארוחת ‫הצוהריים...
‫עכשיו אני רעב.
‫זה היה רעיון נהדר, אלססט.
‫רק תחשוב, כל החברים שלנו
‫עדיין בבית הספר, לומדים חשבון.
‫זה מצחיק אותי!
‫גם אותי.
‫מה עכשיו?
‫אפשר ללכת לקולנוע.
‫תראה! סרט על המוסקטרים!
‫נראה מעולה!
‫אבל... יש לך כסף?
‫לא.
‫זה בסדר.
‫אתה חייב להילחם, ד'ארטניאן!
‫הנה לך!
‫היכון!
‫בוגד!
‫אתה מת. -לא נכון.
‫אף אחד מהילדים בבית ‫הספר לא נהנה.
‫נכון.
‫בכל אופן, עכשיו כבר מאוחר ‫מדי. יענישו אותנו.
‫יופי. בוא נהנה עוד קצת ‫לפני שנחזור הביתה.
‫בבית הספר הם פותרים ‫עכשיו בעיות.
‫אני מרחם עליהם.
‫לא, בדיוק עכשיו הם בהפסקה,
‫משחקים בשוטרים וגנבים.
‫או בגולות.
‫יתפסו אותנו! בטוח!
‫בטח שהמפקחים ימצאו אותנו.
‫בסוף ישלחו אותנו ‫לספינת משוטים!
‫"אימא היקרה אוהבת אותי מאוד
‫"עכשיו אני בספינת משוטים
‫"אני זוכר שאימא הזהירה אותי
‫"אבל לא האמנתי לה
‫"אל תסתובב ברחובות
‫"אל תלך מכות כמו בריון
‫"אל תעשה שטויות, ילדון טיפש
‫"היא אמרה לי להיות ילד טוב
‫"אף פעם לא הרגתי ולא גנבתי
‫"רק התגריתי קצת במזל
‫"אף פעם לא הרגתי ולא גנבתי
‫"רציתי חיים קלים"
‫למה אתה בוכה? -זאת אשמתך.
‫אם לא היית בא אחריי,
‫הייתי הולך לבית הספר.
‫זאת אשמתך!
‫אה, כן? -לגמרי!
‫מחר אלססט ואני
‫נספר לחברים שלנו איזה ‫כיף היה לנו.
‫הם יקנאו כל כך!
‫זה אני שם! אתה לא יכול ‫לצייר שום דבר אחר?
‫אני מנסה.
‫אבל אני נהנה לדמיין ‫את המשחקים שלך.
‫היה כיף גדול עם אלססט.
‫צחקת הרבה כשהיית קטן?
‫אתה יודע,
‫הילדות שלי לא הייתה כל כך...
‫החיים עם ההורים שלי היו קשים.
‫קודרים אפילו. -לא היה לכם אור?
‫לא, היה חשמל.
‫אבל כשראיתי מישהו ‫שאימא שלו מחבקת אותו,
‫לא יכולתי לשאת את זה,
‫כי אני קיבלתי רק מכות.
‫אבא שלי, מר סמפה,
‫אותו אהבתי מאוד.
‫הוא היה קשה, אבל אהבתי אותו.
‫הוא היה איש מכירות.
‫הוא מכר שימורים של פאטה... ‫דברים כאלה.
‫ואם הוא הצליח למכור לבעל מכולת
‫שלוש קופסאות של טונה,
‫שני סרדינים וכמה ‫קופסאות אנשובי,
‫הוא היה חוגג בבר בשכונה.
‫היחסים שלו עם אלכוהול
‫היו מסובכים.
‫מסכן. הוא לא ידע לומר ‫לא לאלכוהול.
‫לגימה אחת, והוא ‫לא הצליח להפסיק.
‫אני אישית השתוקקתי ‫להגיע לבית הספר.
‫הייתי כל כך אומלל בבית.
‫תמיד היית עצוב?
‫לא.
‫אהבתי את סבא שלי מאוד.
‫הוא עישן סיגריות שגלגל.
‫הוא היה נגר.
‫הערצתי אותו מאוד.
‫כשהיינו ביחד,
‫הרגשתי משוחרר
‫ומוגן.
‫הוא היה האדם הראשון ‫שאהבתי באמת.
‫הוא לקח אותי למשחק הכדורגל ‫הראשון שלי.
‫השתגעתי על זה.
‫אז הפכתי לאוהד מושבע...
‫כמוהו.
‫אתה מבין? זאת הסיבה ‫שאני מחבב אותך כל כך.
‫בזכותך
‫סוף סוף אני חווה ילדות.
‫היה דבר אחד שאהבתי ‫יותר מכל דבר אחר.
‫בכל שנה החברים שלי ואני
‫הלכנו לחוף הים.
‫כן? נהדר!
‫לעולם לא אשכח את זה.
‫יכולתי להיות עצמי ולשכוח
‫את מה שקורה בבית.
‫שחרר את החבל, קפטן!
‫גם אתה מדבר איתו?
‫כן, אני אוהב את הילד הזה.
‫הוא יצא לא רע, הקטן. -כן.
‫סיפרתי לך פעם על מחנה הקיץ?
‫רעיון טוב.
‫אפשר לצאת מפריז לשם שינוי. ‫זה יעשה לנו טוב.
‫היום אני הולך למחנה קיץ. ‫אני כל כך מאושר.
‫הבעיה היחידה היא
‫שאימא ואבא נראים קצת עצובים.
‫הם לא רגילים להיות לבד בחופשה.
‫סליחה, אדוני. רציף 11, בבקשה?
‫תמצא אותו בין 10 ל-12.
‫שם הוא היה בפעם ‫האחרונה שבדקתי.
‫טוב, באמת!
‫בוא לא נתעצבן. תמשיך ללכת.
‫רגע!
‫לא לנגוע בשום דבר.
‫בסדר. ברוכים הבאים, ‫כולם. -ניקולא!
‫ניקולא...
‫אה! הנה. ניקולא. ברוך ‫הבא, ניקולא!
‫אני ז'ראר לסטוף, ואני ‫המדריך שלכם,
‫שבט שונר!
‫כן, המפקד!
‫תשמור עליו.
‫הוא יהיה ילד אחר כשהוא יחזור.
‫אבא, אימא!
‫אל תדאגו. אני אזהה אתכם.
‫לשבת במקומות!
‫הרכבת יוצאת.
‫כן, המפקד.
‫להתראות, יקירי!
‫להתראות, אימא.
‫נשיקות!
‫רציתי לבכות, אבל לא בכיתי,
‫כי, בסופו של דבר, חופשה...
‫זה משהו כייפי.
‫חברים! הים!
‫הוא יפה! -אני לא מאמין!
‫הים אדיר!
‫- מחנה כחול -
‫כולם לקום!
‫רוצים לצאת לדוג דגים?
‫כן, המפקד!
‫אמרתי לטבח שנביא לו דגים ‫לארוחת צוהריים.
‫אנחנו נאכיל את כל ‫המחנה במרק דגים.
‫קדימה, שבט שונר! היפ-היפ... ‫-הידד!
‫והסיסמה שלנו היא...
‫מה הסיסמה, המפקד?
‫אומץ.
‫הסיסמה שלנו היא... -אומץ!
‫"אנחנו האנשים האמיצים של הצי
‫"כשאנחנו לובשים מדי צי כחולים
‫"הלבבות שלנו חזקים ונאמנים
‫"כשאנחנו מפליגים סביב העולם
‫"חבורה שמחה של מלחים אנחנו..."
‫תקשיבו היטב. לפני שאנחנו דגים, ‫צריך שיהיה פה שקט!
‫כן, המפקד.
‫אני לא רוצה שאף ‫אחד ייפול למים.
‫קחו תולעת.
‫תיזהרו לא להידקר מהקרס.
‫נורא! -איכס!
‫מגעיל!
‫המפקד?
‫התולעים נושכות?
‫קחו את עצמכם בידיים.
‫תראו את זה! ‫-תן לי להראות לך.
‫אולי נצליח לתפוס משהו.
‫עזוב! תפסיק!
‫מה עשיתי שקיבלתי חבורת ‫גלמים כזאת?
‫אתה לא יודע אפילו לשחות!
‫זה זמן טוב ללמוד, המפקד.
‫קדימה, מהר יותר. תשיג אותו!
‫מה אתם עושים? אין ‫לכם שכל בכלל?
‫אם כן, הוא לא עובד.
‫דג! דג!
‫המפקד, מהר! -מה?
‫אני בא. -אחת, שתיים, שלוש...
‫תפסנו דג!
‫המפקד, בוא לראות.
‫תפסנו דג ענק!
‫אני לא עומד בזה...
‫אני זה שתפס אותו.
‫זה מושלם. בדיוק ‫מה שהייתי צריך!
‫שבט שונר! היפ-הופ...
‫הידד!
‫אדוני, למה הדג במרק ‫כל כך גדול?
‫אולי לא ידעתם, אבל דגים...
‫הם מתרחבים כשמבשלים אותם.
‫שלום. קוראים לי הקטור ‫דובאל, ולכם?
‫לנו לא!
‫אני המורה להתעמלות ‫החדש שלכם.
‫רוצים שרירי זרוע כאלה?
‫טוב...
‫זה לא כל כך יפה.
‫אני רוצה זרועות כאלה!
‫טוב, אם תתנהגו יפה
‫ותעבדו קשה בשיעורי ‫הספורט שלכם,
‫יהיו לכם שרירים כאלה
‫כשתחזרו הביתה!
‫קדימה, עכשיו חימום. ‫אחת, שתיים...
‫כבר סיימתם?
‫בסדר. ננסה מרוץ.
‫תעמדו בשורה כאן. כשאני ‫אשרוק, צאו לדרך.
‫הראשון שיגיע לשמשייה ינצח.
‫ו...
‫חבר'ה, תראו את הצדפה ‫היפה הזאת!
‫צאו!
‫מה...
‫איזה יופי. -היי, חברים!
‫מצאתי עוד יותר גדולה.
‫אני אתן אותה לאבא שלי.
‫אתם מתכוונים להישמע להוראות ‫שלי בשלב מסוים?
‫בסדר. נתחיל מחדש. תתכוננו.
‫לא! זה לא הוגן!
‫ניצחתי. הייתי הראשון ‫שהגיע לשמשייה.
‫אני אספר לאבא שלי.
‫כן.
‫הראשון במים ינצח. ‫אחת, שתיים...
‫קדימה!
‫פחדנים!
‫זה היה החלק הכי טוב ‫בשיעור ספורט.
‫למחרת היום היה לנו ‫מורה חדש להתעמלות.
‫הם אמרו שמר דובאל יצא לחופשה.
‫"אנחנו האנשים האמיצים של הצי
‫"כשאנחנו לובשים מדים כחולים
‫"הלבבות שלנו חזקים ונאמנים
‫"כשאנחנו מפליגים בעולם..."
‫אימא! אבא!
‫טוב לראות אותך, בן.
‫ראיתם? הצלחתם לזהות אותי!
‫ואז הוא אמר,
‫"קוראים לי הקטור דובאל. ולכם?"
‫ואני אמרתי, "לנו לא".
‫"לנו לא!"
‫מה אני אעשה עכשיו?
‫אני לא יודע.
‫אתה בטח עייף מהנסיעה. ‫תנוח בחדר שלך.
‫לא, אני לא עייף.
‫אז צא לשחק.
‫עם מי?
‫הגיע הזמן שתחזור לבית הספר.
‫מה שאני הכי אוהב בקיץ
‫הוא שהסתיו בא אחריו,
‫וכיף מאוד בסתיו,
‫כי אני נפגש שוב עם החברים שלי.
‫- ערמונים קלויים -
‫גבירותיי ורבותיי,
‫אני חושש שלא יהיו ‫עוד ספרי אסטריקס.
‫רנה גוסיני מת היום מהתקף לב.
‫הוא היה בן 51 והוא ‫מת בבית החולים
‫ממש בזמן שרופא עשה ‫לו בדיקת אק"ג.
‫מבין הדברים הרבים שכתב גוסיני,
‫סדרת ניקולא הקטן, שאייר סמפה,
‫הייתה פופולרית במיוחד ‫גם בצרפת וגם בחו"ל.
‫הקומיקס של גוסיני ‫דיבר לכולם...
‫החבר שלי מת פתאום בבוקר ‫האחד בנובמבר 1977.
‫חסרונו השאיר חלל ענק.
‫זה היה נורא.
‫לפתע לאיש לא היה חשק לצחוק.
‫כשאתה עצוב,
‫גם אני עצוב.
‫אני יודע, ניקולא.
‫אני מתגעגע אליו כל כך.
‫אתה יודע,
‫רנה ואני היינו חברים, אבל...
‫אבל מה?
‫כשאתה מתבגר קשה יותר ‫לראות את החברים.
‫דרכינו נפרדו למשך כמה שנים.
‫למזלי, הקשר בינינו התחדש.
‫עשרה ימים לפני שהוא ‫מת אכלנו יחד.
‫דיברנו בלי סוף, בדיוק ‫כמו כשהיינו צעירים.
‫דיברנו על המשפחה שלו,
‫על האהבה שלו לאשתו, ז'ילברט,
‫ועל כך שאן הקטנה, בתו, ‫משמחת אותו מאוד.
‫הוא זכה להצלחה גדולה.
‫הוא התפרסם, היה לדמות ציבורית.
‫אבל איתי הוא לא היה ‫צריך להיות גוסיני.
‫הוא היה פשוט רנה. ‫אני חושב שהוא העריך את זה.
‫דיברנו אפילו עליך, ניקולא,
‫על זה שנכתוב לך עוד הרפתקאות.
‫זה היה ערב נפלא.
‫כשעזבנו, התעקשתי ‫לשלם את החשבון.
‫אולי זה נשמע מטופש,
‫אבל אני שמח שעשיתי זאת.
‫זאת הייתה הדרך שלי לומר ‫שהוא עדיין חבר שלי.
‫מחווה קטנה, אבל אני חושב ‫שהיא נגעה לליבו.
‫ואני? גם אני אמות יום אחד?
‫לא. אתה, ידידי, תחיה לנצח.
‫רנה ואני המצאנו אותך.
‫עכשיו נמשיך לחיות דרכך.
‫זה אדיר!
‫אז תמיד נהיה ביחד?
‫כן.
‫חכו לי, חברים!
‫איי! בגללך הפלתי את הטוסט שלי!
‫- רנה גוסיני יצר מספר מדהים -
‫- של סיפורים ודמויות, -
‫- שכללו את לאקי לוק, ‫איזנוגוד ואסטריקס. -
‫- הוא מת בגיל 51, אך הוא מוסיף ‫להצחיק קוראים עד היום. -
‫- ז'אן-ז'אק סמפה הוא אגדה ‫בקרב אמני קומיקס. -
‫- הוא אייר למעלה ממאה ‫שערים ל"ניו יורקר" -
‫- ופרסם כמעט 50 ספרים ‫ברחבי העולם. -
‫- הוא עדיין מתגורר בפריז ‫האהובה עליו. -
‫- ביחד הם כתבו ואיירו ‫222 סיפורים -
‫- בכיכובו של ניקולא הקטן. -
‫- זה אני! -
‫- סרטם של ‫אמנדין פרדון ובנז'מין מסובר -
‫עברית: נעמי מאזוז
‫הפקת כתוביות: ‫אולפני אלרום