Downloaded from YTS.MX
6 IUNIE 1944
Ziua-Z.
Official YIFY movies site: YTS.MX
În spatele invaziei se ascunde o poveste necunoscută,
despre cum regele George al VI-lea,
regina şi chiar viitoarea regină, prinţesa Elisabeta,
au fost contractaţi de MI5, să-l păcălească pe Hitler.
În această poveste cu agenţi dubli şi capcane,
o anchetă inovativă descoperă, pentru prima dată,
identitatea celui mai mare şi mai secret agent dintre ei...
...însuşi George al VI-lea.
Ancheta mai dezvăluie că fusese încredinţat
cu unul din cele mai mari secrete de război ale Angliei.
Cum a reuşit familia regală să-l piardă,
cât se afla în posesia regelui,
şi cum doar intervenţia Reginei Mamă a salvat situaţia.
Şi cum monarhia şi-a revenit după ruşinea împăciuirii,
pentru a deveni epicentrul statului secret al Angliei.
REGELE CARE L-A PĂCĂLIT PE HITLER
Încă din Al Doilea Război Mondial,
rolul lui George al VI-lea din Ziua-Z a rămas secret.
Apoi, prof Richard Aldrich, de la Warwick,
şi dr Rory Cormac, de la Nottingham,
au făcut o descoperire tentantă în jurnalele secretarului regelui,
Sir Alan Lascelles.
Alan Lascelles, cunoscut ca Tommy, era secretarul personal al regelui,
cel mai înalt curtean din ţară.
A fost şi secretarul reginei Elisabeta a II-a.
Era un bărbat de modă veche.
A lăsat în urmă un jurnal.
În acest jurnal există un indiciu interesant
despre rolul regelui în diversiunea Ziua-Z.
Jurnalul prezintă o vizită la Buckingham
a agenţilor MI5, în luna martie a anului 1944.
Vineri, 3 martie 1944.
Ieri, doi agenţi MI mi-au explicat cum următoarele vizite ale regelui
pot ajuta în diversiunea
prin care urma să zăpăcim serviciile secrete germane
cu privire la Operaţiunea Overlord.
E un indiciu foarte important, pentru că ne dă o mică idee
că regele nu doar că ştia despre un important secret de război,
ci şi că a ajutat la îndeplinirea lui.
Apoi, o a două descoperire a adus noi dovezi despre rolul regelui.
În 1950, la cinci ani după încheierea războiului,
agentul MI5 care a condus diversiunea Ziua-Z,
John Masterman,
a trimis un document strict secret la Palatul Buckingham.
Era un raport intern, scris de Masterman pentru MI5,
care descria toate detaliile diversiunilor conduse de el.
Masterman l-a numit "Cartea Secretelor".
E printre cele mai secrete documente ale guvernului englez
şi arată o strategie complet diferită a serviciilor secrete
sau măcar mult mai complexă,
dezvoltată de Anglia în Al Doilea Război Mondial.
Masterman trimite această carte regelui
prin Alan Lascelles, pe atunci încă secretarul personal al regelui.
Lascelles i-a confirmat primirea documentului.
Dragă Masterman, mulţumesc că mi-ai încredinţat cartea.
"Sunt recunoscător. Arată incitant."
"Sunt sigur că stăpânul o va citi cu acelaşi interes ca şi mine."
"Al tău, Alan Lascelles."
Aceste două descoperiri,
prima, despre rolul secret al regelui în Ziua-Z,
şi a doua, care arată relaţia sa cu MI5
prin care a primit acces la un astfel de document,
îi determină pe Aldrich şi Cormac să facă cercetări.
Care era rolul real al lui George al VI-lea în război
şi cum a ajuns om de încredere pentru MI5,
când, la începutul domniei sale, era privit cu suspiciune ?
În decembrie 1936, fratele lui George,
Eduard al VIII-lea, a abdicat.
Serviciile secrete engleze credeau că Eduard simpatiza cu naziştii.
L-au pus sub supraveghere şi i-au ascultat telefonul.
Suspiciunile la adresa monarhiei au continuat
din cauza părerii noului rege despre politica lui Chamberlain
de a-l împăciui pe Hitler.
Serviciile secrete îi urmăreau pe toţi cei de acord
cu împăciuirea lui Hitler.
Pe Chamberlain şi chiar pe familia regală,
care ţineau legătura continuu cu Germania.
Şi, bineînţeles, mai e şi umbra lui Eduard al VIII-lea,
despre care se ştia că e un apropiat al lui Hitler
şi al germanilor.
MI5 spera că George nu va proceda la fel ca fratele său.
Toţi asociază împăciuirea cu Eduard al VIII-lea.
Regele George nu ţinea cu naziştii, dar era un împăciuitor.
Nu voia să intre în război cu Germania nazistă.
Abia supravieţuise ororilor Primului Război Mondial
şi se temea
că un război ar putea duce la distrugerea monarhiei engleze.
Nazismul nu era o ameninţare reală
la adresa monarhiei engleze,
aşa cum era comunismul.
Voiau să evite cu orice preţ războiul.
Această hârtie
conţine numele lui, dar şi al meu.
Pentru MI5, acordul de la München, din septembrie 1938,
a însemnat un moment important în bătălia sa contra împăciuirii.
Serviciile secrete se aşteptau ca George al VI-lea să rămână neutru.
Regele e un monarh constituţional.
Nu e de datoria sa să-şi exprime părerea
asupra celor mai controversate probleme politice ale momentului.
În schimb, în scrisoarea descoperită de Rory Cormac,
George i-a scris în secret lui Chamberlain, spunându-i părerea sa.
"Dragul meu prim-ministru, îţi trimit această scrisoare..."
...prin lordul Chamberlain,
pentru a te ruga să vii de îndată la Buckingham,
ca să-ţi transmit în persoană
sincere felicitări pentru succesul vizitei tale la München.
Crede-mă.
Cu recunoştinţă, al tău George, Rege şi Împărat.
Aici observăm că regele
susţinea o facţiune a guvernului, şi anume pe cea a lui Chamberlain.
După întoarcerea lui Chamberlain de la München,
regele îl invită la Buckingham
şi pregăteşte o şedinţă foto la balcon.
Prin aceasta arată public susţinerea ideii de împăciuire.
MI5 ştie că regele e de acord cu împăciuirea
şi că, în mod remarcabil, regele rivalizează cu Chamberlain
în stabilirea unei relaţii cu Hitler.
Regele îi scrie lui Hitler:
"E o scrisoare către Hitler, dar nu de la un conducător,"
"ci de la un fost militar."
E clar că regele vrea împăciuire la fel de mult ca Chamberlain.
Iar serviciile secrete nu ştiu ce să creadă despre asta.
Ministerul de Externe a oprit scrisoarea regelui.
Invaziile naziste asupra Cehoslovaciei şi Poloniei
au pus capăt împăciuirii.
După intrarea în război,
MI5 a realizat că regele nu poate fi exclus din problemele de stat.
Încrederea trebuia să înlocuiască suspiciunea.
Abordările iniţiale au fost nesigure.
Serviciile secrete au făcut aranjamente speciale
pentru a-i trimite regelui informaţii confidenţiale zilnic.
Vorbim despre lucruri confidenţiale,
nu informaţii secrete sau strict secrete.
Un agent de la Camera de Război a guvernului
se prezenta zilnic la Palatul Buckingham,
pentru a livra documentele confidenţiale.
Dar nu aveau încredere în angajaţii palatului.
Agentul stătea lângă rege şi secretari cât citeau,
apoi ducea documentele înapoi la birourile guvernului.
FRANŢA
La 10 mai 1940,
armata germană a intrat în Belgia şi apoi în Franţa.
Regele a trebuit să-l numească prim-ministru pe Winston Churchill.
Rolul simbolic de uniune naţională a lui George era acum vital.
Dar nu toată lumea avea încredere în familia regală.
Regele avea nevoie de o cale prin care să o câştige.
George al VI-lea, fost susţinător al împăciuirii lui Hitler,
acum rege de război,
nu era considerat de încredere de către MI5.
Nici relaţia cu noul prim-ministru Churchill nu era facilă.
La fel ca MI5, Churchill se opusese împăciuirii, spre deosebire de rege.
Temperamental, erau foarte diferiţi.
Churchill era charismatic şi încăpăţânat,
iar George, timid şi reticent.
Pe măsură ce războiul avansa, a apărut un moment decisiv.
Adolf Hitler stătea,
asemenea lui Napoleon acum mai bine de100 de ani,
şi privea peste Canalul Mânecii,
la singurul obstacol dintre el şi dominaţia mondială.
În toamna anului 1940, MI6, temându-se de o invazie nazistă,
a făcut pregătiri pentru evacuarea familiei regale în Canada.
Churchill i-a relatat regelui planul serviciilor secrete.
Era complex.
Implica maşini blindate şi o serie de case naţionalizate.
Familia regală avea să fie dusă în grabă în portul din Liverpool
şi mutată în Canada.
Răspunsul regelui: "Nu plecăm nicăieri."
"Nici măcar copiii nu vor pleca."
"Toată lumea rămâne şi luptă."
Se aşteptau la o invazie germană condusă de paraşutişti,
iar regele spunea: "Vreau un german."
"Vreau să omor cel puţin un invadator."
"Vom lupta cu toţii, până la final."
Când a auzit, Churchill a zis:
"Trebuie să poţi omorî mai mulţi germani."
Din senin, la Palatul Buckingham ajunge un cadou frumos împachetat.
Adresa expeditorului era "Strada Downing nr 10."
Înăuntru era un cadou timpuriu de Crăciun.
Churchill i-a trimis regelui o armă Thompson.
Ştim sigur că, după asta,
întreaga familie regală, cât şi personalul ei,
au învăţat să tragă, la Windsor şi în alte câteva locuri.
Cu pistoale, puşti şi cu mitraliera Thompson de la Churchill.
Reginei îi plăcea să împuşte şobolani.
Erau mulţi prin grădinile Buckingham.
Regele chiar se lăuda cu asta
în faţa miniştrilor şi diplomaţilor aflaţi în vizită.
Astfel transmitea mesajul: "Nu o să fugim."
"Cu siguranţă nu vom fugi."
Era real, dar şi un fel de spectacol.
Dar regele tot nu avea acces la toate secretele de stat,
iar uneori apela la o abordare de tip "descurcă-te singur".
Familiile regale europene, cu care se înrudea,
erau propria lui reţea de spioni.
Folosirea acestei reţele personale
ar putea crea probleme pentru serviciile secrete.
Şi pentru prim-ministru.
Un agent secret a anunţat că regele...
A primit câteva sticle de vin de Burgundia din 1941
şi l-a servit pe Churchill din una, la un prânz privat în doi.
Churchill l-a întrebat pe rege de unde are vinul
şi l-a deranjat să audă că: "Şi regii au secretele lor."
Regele poate glumea, dar Churchill era îngrijorat.
Churchill se temea că regele restabilise
contactul cu reţeaua privată regală
şi strângea informaţii.
Regele a făcut rost de vinul de colecţie din Franţa ocupată,
deoarece pilotul familiei regale, Mouse Fielden, avea misiuni
şi pentru DOS, Direcţia Operaţiuni Speciale,
creată de Churchill, după spusele sale,
pentru a pune pe jar Europa.
Dacă asta nu era de ajuns, soţia lui George al VI-lea, regina,
avea şi ea propriile contacte secrete.
Nu uitaţi că regina
avea cea mai strânsă relaţie cu serviciile secrete.
Fratele ei lucra pentru DOS.
De fapt, Palatul Buckingham e ca un avanpost.
O staţie de tranzit pentru serviciile secrete.
Astfel, soluţia pare să fie
să ofere regelui mai mult acces la informaţiile secrete engleze.
Încet, dar sigur,
regele se strecura în inima serviciilor secrete.
Într-un final, în 1943,
George al VI-lea a avut un rol activ în diversiunile de război.
Primul său contact în acest sens
a fost prin folosirea unor minciuni despre o misiune periculoasă
în care a fost implicat în iunie 1943.
Maltezii sunt un popor tradiţional cu un stil simplu de viaţă.
Dar Hitler le-a transformat insula într-o ţintă sub foc continuu.
Regele a zburat în Africa de Nord, apoi în Malta,
pentru a le mulţumi oamenilor că au rezistat anilor de asediu nazist.
Dar, cum avioanele inamice încă survolau Malta,
pericolul era real.
Astfel, serviciile secrete engleze au lansat Operaţiunea Loader.
Operaţiunea Loader era o diversiune,
în care era implicat însuşi regele.
Era o încercare de a oferi acoperire vizitei sale în Africa de Nord.
Escortarea regelui peste Marea Mediterană era foarte periculoasă.
Acolo, germanii erau foarte activi.
Palatul Buckingham a lansat dezinformarea
că regele vizita atunci trupele aflate în Portsmouth.
Totuşi, exista un misterios general Lyon la bordul avionului
care a aterizat în Algiers.
Presa a scris că generalul Lyon îl vizita pe generalul Eisenhower,
comandantul suprem al forţelor Aliaţilor din Africa de Nord.
La 7 iunie 1943, acesta a aterizat în Algiers.
Cel puţin Eisenhower nu a fost surprins că generalul Lyon
nu era nimeni altul decât Regele şi Împăratul, George al VI-lea.
După Algiers, Generalul Lyon a mers în Malta
într-o misiune importantă de ridicare a moralului.
Cei din Malta erau sub asediu de mult timp
şi i-au fost recunoscători regelui că a înfruntat primejdiile.
Operaţiunea Loader a avut succes,
iar George s-a întors cu bine la Palatul Buckingham.
A arătat că regele poate fi valoros pentru cei ce plănuiau diversiunea.
După câteva luni, a fost invitat la o întâlnire
cu directorul DOS.
În noiembrie 1943, întreaga familie regală a vizitat baza Tempsford.
Aceasta nu era o bază aeriană oarecare,
ci locul de plecare al zborurilor cu misiuni secrete speciale,
care duceau agenţii DOS şi MI6 în Europa.
Uneltele spionilor au fost prezentate familiei regale.
Pumnale în genţi de mână, busole ascunse în rujuri
şi tot felul de explozibili.
Cei de la DOS ascundeau explozibilii în materiale inocente,
în sticle de vin şi animale moarte, iar metoda favorită
era ascunderea lor în balega de cal.
Regina era foarte încântată.
Îl cheamă pe rege şi îi spune: "Uite ! E extraordinar !"
"Balegă explozivă."
Regele le-a câştigat încrederea.
Câteva luni mai târziu, avea să fie invitat
la cea mai mare diversiune a războiului.
În martie 1944, odată cu vizita la Buckingman a doi agenţi MI5,
notată în jurnalul personal de secretarul regelui, Lascelles,
George a fost invitat să ia parte la grozava diversiune de război:
păcălirea naziştilor cu privire la data şi locul Operaţiunii Overlord,
debarcările din Ziua-Z.
Cel care a ajutat la plănuirea diversiunii era John Masterman.
În august 1914, Masterman preda în Germania,
fiind întemniţat în timpul războiului.
Dar, în acea perioadă, a învaţăt limba
şi a studiat mentalitatea inamicilor germani.
A contat în multe privinţe.
Dacă ştiai cum gândesc
ţi-era mai uşor să-i păcăleşti
şi să-i duci de nas.
Cu toţi spionii trimişi la noi de către germani
a stabilit o relaţie
şi, în final, i-a convins să spioneze pentru noi.
Când a izbucnit războiul, Masterman a fost făcut agent DOS
şi apoi MI5, unde a ajutat la Operaţiunea "Double Cross",
care folosea agenţi dubli ca să inducă în eroare naziştii.
Era preşedintele subcomitetului Operaţiunii Double Cross.
Comitetul 20 sau XX.
De fapt, acesta deţinea controlul
asupra 39 de spioni,
care lucrau în diferite zone ale Europei şi Angliei.
Toţi îi înşelau cumva pe germani.
Din echipa sa făcea parte şi agentul MI5 veteran, Tar Robertson.
Tar Robertson lucra cu Masterman
pentru a coordona activităţile agenţilor dubli.
Ei se asigurau că germanii sunt destul de confuzi şi păcăliţi
şi că această foarte încâlcită şi sofisticată
reţea de minciuni, informaţii false, dar şi reale,
era coordonată în aşa fel
încât să nu divulge secrete, dar să-i păcălească pe nemţi.
Diversiunea din Ziua-Z, nume de cod Operaţiunea Fortitude,
avea să fie marea provocare a planului Double Cross.
Agenţii dubli erau baza,
cunoscuţi doar ca Garbo, Freak şi Brutus.
Agentul Brutus era un pilot polonez,
paraşutat de englezi în Franţa ocupată de germani.
Naziştii l-au capturat şi torturat,
spunându-i să revină în Anglia ca spionul lor sau va fi executat.
S-a făcut că schimbă tabăra,
dar a rămas loial Aliaţilor.
Când a ajuns într-un final în Anglia,
a contactat serviciile secrete de acolo
şi le-a prezentat ceea ce el credea a fi o oportunitate nemaipomenită
pentru ca el să lucreze ca agent triplu.
Germanii urmau să credă
că lucrează pentru ei şi le aduce informaţii.
În următorii doi ani se observă
o acumulare de informaţii, cu el parte a reţelei Double Cross.
Îi face pe nemţi să creadă că debarcările vor avea loc în Calais.
Naziştii ştiau, după adunarea de trupe din sudul Angliei,
că urma o invazie.
Aliaţii voiau să-i facă să creadă
că debarcările principale vor fi în Calais,
celelalte, ca cele din Normandia, fiind secundare.
Mişcările regelui raportate de presa engleză
erau o parte importantă a planului de diversiune.
Rory Cormac a studiat aproape 23.000 de ziare locale şi naţionale
tipărite în Anglia între martie şi august 1944.
Cu trei luni înainte şi două după Ziua-Z.
Această anchetă în istorie dezvăluie că ceea ce părea
o serie de vizite regale pentru ridicarea moralului armatei
era de fapt un plan bine gândit
şi coordonat cu informaţiile greşite oferite de agenţii dubli.
Aceasta e o bucată din ziarul "The Times", de la 10 martie 1944.
Titlul e: "Canadienii sub inspecţia regelui."
Planul MI5 era să le dea informaţii cu ţârâita germanilor,
făcându-i să creadă că ei descoperă care este planul din Ziua-Z.
Ziarele scriau despre vizitele regelui la formaţiuni de atac cheie,
dar nu dezvăluiau unde se aflau acestea.
Totuşi, indiciile ispititoare
i-au făcut pe nazişti să creadă că ei descoperă ceva.
Ca rapoartele agenţilor dubli din Londra,
care ajutau la identificarea trupelor vizitate de rege.
Secretul diversiunii
era să-i facă pe germani să descopere singuri lucrurile.
Prima parte a diversiunii
era să sugereze că o invazie de mari proporţii
sau poate o razie de coastă ar fi iminente.
În aceeaşi zi,
agentul dublu Brutus a trimis informaţii false către Berlin
că traficul normal spre insula Wight a fost oprit,
pentru a elibera drumurile pentru armată.
Regele era în Hove, în apropierea insulei Wight,
iar germanilor li se părea suspicios,
că poate planul a fost grăbit, că armata merge spre insula Wight.
Vizita din Hove sugera un atac asupra Normandiei
sau poate e doar o diversiune
care să distragă atenţia germanilor de la atacul din Calais ?
Vizita regelui e ca un indicator.
Evidenţiază anumite trupe, pe care germanii să le urmărească.
Sugestia că invazia era iminentă era o păcăleală.
Mai erau aproape trei luni până la Ziua-Z.
Partea a doua a diversiunii se referea la locul faptei.
Iniţial, din Hove s-a sugerat mutarea unor trupe
din Sussex în Normandia.
Apoi, un spion a transmis la Berlin că trupele de acolo
au fost mutate în Dover imediat după vizita regelui,
în direcţia opusă Calais.
Scopul era să deruteze germanii
cu privire la locul trupelor,
ordinea bătăliilor şi locul şi data când va alea loc invazia finală.
Altă diversiune era să distragă atenţia naziştilor din sud
către nordul Angliei.
De data asta, implicarea monarhilor era completă.
Pentru prima dată, regina şi viitoarea regină, Elisabeta,
au fost şi ele implicate.
Acest articol e din "The Times", din 24 martie 1944.
Titlul este:
"Regele şi armata sa călătoresc alături de Regină şi Prinţesă."
Regele merge spre nord, cu trenul regal,
pentru a vizita formaţiunile de atac Lincolnshire şi Yorkshire,
aflate în estul ţării.
Călătoria susţine falsa ştire că vor ataca la est de Calais,
poate chiar Scandinavia.
Era a şaptea inspecţie regală din ultimele săptămâni,
dar prima dată când prinţesa făcea întreaga călătorie cu părinţii.
Când ai întreaga familie regală la un loc,
numeroase trupe, planoare, lunetişti şi forţe speciale,
e o ştire fantastică pentru presă.
Astfel, regele se foloseşte de familia regală
pentru a amplifica diversiunea.
Rolul regelui în planul Double Cross avea rezultatele scontate.
La 18 aprilie, secretarul personal al regelui
Alan Lascelles, a scris în jurnalul său:
Operaţiunea Overlord a născocit un plan de păcălire a germanilor
şi se pare că a avut succes.
Conform nepotului lui Masterman, David,
Regele voia să fie mereu informat de către John Masterman.
Cred că ştia tot ce se întâmpla.
Sigur a spus că regele voia să ştie tot.
O săptămână mai târziu, George inspecta trupele din Hampshire.
Vizita a fost apoi anunţată la Berlin
de agenţii dubli MI5, Garbo şi Freak.
Scopul era să creeze confuzie între invazie şi exerciţii militare.
Raportul agentului Garbo de după vizita regelui
susţine povestea sugerând că invazia poate fi iminentă,
din Hampshire.
Raportul lui Freak din aceeaşi zi face şi mai credibilă povestea,
sugerând că există exerciţii militare pe Canalul Mânecii.
Mai important, Freak avertiza că poate fi chiar invazia în sine.
E un plan important menit să deruteze germanii.
Când invazia nu are loc, germanii cred că a fost doar un exerciţiu,
fapt care le slăbeşte apărarea pentru adevărata zi a invaziei.
Planul regal de diversiune a fost minuţios şi complex.
Dar nu se limita doar la continent.
În mai 1944, regele a pornit în cea mai periculoasă misiune a sa,
până în apele Scapa Flow, în insulele Orkney.
Din nou, ziarele au omis destinaţia lui George,
dar un indiciu le-a indicat clar naziştilor unde se afla monarhul.
Asta e prima pagină a ziarului "The Daily Mail", de la 15 mai 1944.
Ştirea vorbeşte de apele reci şi singuratice ale nordului,
iar titlul e: "Regele se desparte de flota sa."
Articolul spune: "Regele şi-a luat rămas bun de la flota civilă"
"şi le-a urat succes echipajelor, înainte de bătălie."
Această parte a diversiunii, numită "Fortitude Nord",
era menită să sugereze că se pregăteşte
o invazie de mari proporţii în Norvegia ocupată de nazişti.
Vizita în insulele Orkney e importantă.
Sunt mai departe de Londra, decât de Norvegia.
Din cauza apropierii de Norvegia,
sunt patrulate continuu de submarine şi nave germane.
E o misiune primejdioasă. Ce caută regele acolo ?
Oferă credibilitate operaţiunii Fortitude Nord.
Astfel, regele îşi asumă un risc considerabil.
La câteva zile după vizita regelui,
agentul Garbo avertiza Berlinul că invazia Norvegiei era iminentă
şi că ar putea fi primul atac din invazia Europei.
Era o diversiune intenţionat complicată.
De aceea Double Cross şi Fortitude
sunt operaţiuni atât de fascinante, care au avut succes,
datorită numeroaselor nuanţe şi părţi implicate,
toate coordonate de MI5.
În data de 6 iunie 1944,
o flotă de 7.000 de nave s-au ivit din ceaţa dimineţii,
cu destinaţia Normandia.
Apărătorii germani panicaţi au cerut imediat întăriri.
Răspunsul de la Berlin s-a lăsat aşteptat.
În Ziua-Z, Hitler dormea până mai târziu.
Lenevea în pat şi nimeni nu voia să-l deranjeze.
Într-un final s-a trezit şi a aflat că Normandia e invadată,
dar, din cauza informaţiilor greşite pe care le avea,
nu a crezut că atacul era real, ci că e o razie de coastă.
De aceea nu i-a dat importanţă.
Armata Naţiunilor Unite a debarcat în Europa de Vest.
Aceasta e Ziua-Z.
Regele, care jucase un rol vital în diversiune,
a transmis poporului său:
Acum patru ani,
naţiunea şi imperiul nostru au ţinut piept singuri
unui inamic copleşitor.
Eram puşi la zid.
De data asta, provocarea
nu e să luptăm pentru a supravieţui...
...ci să luptăm pentru a obţine victoria finală,
pentru o cauză bună.
O săptămână mai târziu, regele şi prim-ministrul Churchill
au parcurs teancuri de rapoarte MI6 secrete cu privire la Ziua-Z.
Regele, cândva fără acces la informaţiile secrete
din cauza familiei sale,
acum avea acces la toate.
Două zile mai târziu, în Normandia a ajuns un demnitar,
pentru ultima parte a Operaţiunii Double Cross.
Serviciile secrete au susţinut că Ziua-Z a fost doar o diversiune
până în august,
pentru a permite trupelor Aliaţilor să-şi consolideze poziţiile.
Demnitarul era de fapt însuşi Regele George al VI-lea.
Germanii au văzut prezenţa regelui
ca o altă încercare de a le distrage atenţia de la Calais.
O întorsătură extraordinară avea să arate că lui George
nu-i putea fi încredinţat un secret.
La sfârşitul războiului, John Masterman,
jucător cheie în Operaţiunile Double Cross şi Ziua-Z,
a scris un raport MI5 strict secret,
în care detalia Operaţiunea Double Cross.
Acesta a fost şi un model
pentru următoarele operaţiuni ale MI5 şi MI6.
E printre cele mai secrete documente ale guvernului englez.
E un stil de conducere strategică pe care Anglia o ţine secretă.
În Al Doilea Război Mondial, în anii '50 şi '60,
Anglia a creat un departament special de planificare strategică,
pentru a încuraja expertiza de specialitate.
Masterman a numit raportul "Cartea Secretelor".
În 1950, la cinci ani după război,
când a revenit la viaţa de profesor, în Oxford,
a trimis singura sa copie a cărţii la Palatul Buckingham,
în atenţia exclusivă a regelui George al VI-lea.
Secretarul personal al regelui, Sir Alan Lascelles,
i-a scris lui Masterman că a ajuns cu bine.
"Dragă Masterman, cred că am fi neglijenţi"
"dacă nu am trimite o confirmare de primire."
Lascelles i-a dat regelui cartea,
dar apoi, odată cu trecerea lunilor,
a apărut o întorsătură extraordinară.
Pentru că Buckingham nu dădea semne să-i returneze cartea,
Masterman începea să se îngrijoreze.
La 4 octombrie 1951, Masterman îi scrie lui Lascelles,
de la facultatea Worcester, din Oxford, unde era prodecan:
Îmi pare rău că te deranjez acum.
Regele era foarte bolnav.
Mă întrebam dacă trebuie să-ţi reamintesc de cartea trimisă.
Am trimis-o în decembrie şi încep să mă îngrijorez,
probabil fără motiv.
"Poate a fost scăpată din vedere. Al tău, John Masterman."
Trecuse aproape un an de când nu mai văzuse cartea.
4 OCTOMBRIE 1951
Lascelles era într-o poziţie incomodă.
Regele nu era o persoană uşor de abordat.
Acum, cancerul de plămâni îl omora încet
şi făcea ca abordarea sa, mai ales legată de un document MI5
dispărut sau chiar pierdut, să fie extrem de inconfortabilă.
Cred că îl admira ca persoană,
dar, uneori, era un om foarte dificil.
Nu era uşor să vorbeşti cu el,
pentru că se tulbura din multe motive
şi avea nevoie de ajutor cu îndatoririle sale.
Cred că era exploziv,
ca şi cum ar fi făcut o criză de nervi.
Lumea trebuia să-l calmeze.
Cred că regina avea acel rol.
În această zi de doliu, Londra e tăcută şi împietrită.
Localnicii îşi amintesc că în acest oraş
regele lor a înfruntat pericolele ultimului război alături de ei.
La 6 februarie 1952, regele a murit.
"Cartea Secretelor" era încă dispărută.
Masterman se îngrijora că a ajuns în mâinile cui nu trebuie
sau că a fost pierdută odată cu George al VI-lea.
În plus, noul şef al MI5 era hotărât să sporească măsurile de securitate.
Masterman, disperat, i-a scris o ultimă scrisoare lui Lascelles.
Dragă Lascelles, îmi cer scuze din nou că te caut
când probabil eşti copleşit de durere.
Vreau să te rog să-mi trimiţi Cartea Secretelor.
Sunt îngrijorat, sper că degeaba.
"Din cauza noului director."
Cred că se referă la Sir Dick White.
Nu-i pot spune că nu o am sau unde e.
Masterman e panicat, fiind convins că documentul a dispărut.
Se vede acest lucru şi din faptul că îi şi scria, îl şi suna.
E ceva urgent.
Parcă simte cum noul director general al MI5,
Dick White, îl ia de urechi.
E ca un elev care simte că directorul îl repede.
Are nevoie de carte, urgent.
Două luni mai târziu, Lascelles îi dă veşti bune lui Masterman.
Văduva lui George, Regina Mamă, avusese o misiune secretă proprie.
Dragă Masterman, problema a fost că toate obiectele personale
nu au fost la îndemâna mea.
Totuşi, astăzi, Regina Mamă s-a uitat peste ele
şi a găsit cartea.
Acum e încuiată la mine în cameră. A Lascelles.
Presupun că regele avea încredere în ea
şi o considera o persoană importantă,
pe care se putea baza.
Se presupune că i-ar fi spus ce nu spunea nimănui altcuiva.
Regina Mamă l-a scăpat pe Masterman de închisoare.
În 1972, a publicat "Cartea Secretelor".
Dar şi atunci, la 28 de ani după Ziua-Z,
MI5 credea că Operaţiunea Double Cross şi diversiunile
ar trebui să rămână secrete şi i-au pus piedici.
Masterman a contracarat prin publicarea cărţii în America.
Dar a decis să nu dezvăluie un lucru...
...şi anume rolul lui George al VI-lea în Ziua-Z.
A rămas secret până la ancheta lui Richard Aldrich
şi a lui Rory Cormac din prezent.
Rolul monarhiei în statul secret englez nu s-a oprit la George.
Fiica sa mai mare, tânăra regină Elisabeta a II-a,
i-a moştenit îndatoririle.
Familia regală, cândva sub supravegherea serviciilor secrete,
era acum prieten şi consilier de încredere.
O întâlnire extraordinară demonstrează relaţia bună dintre ei.
În 1955, prim-ministrul Anthony Eden sau AE
şi ministrul de externe Evelyn Shuckburgh
au mers la Palatul Buckingham.
Se întrezărea criza Suezului, iar imperiul mustea de conspiraţii.
Dar se pare că tânărul rege Hussein al Iordaniei le era prieten.
Însă Anglia se temea că era influenţat
de unchiul său naţionalist şi antibritanic, Nasser Shariff.
Shuckburgh a scris în jurnalul său, în 1955:
"I-am spus reginei despre comploturile unchiului Nasser."
"Regina a spus că nu ar fi o idee bună"
"ca arabii să înveţe în şcolile publice engleze."
Îl văzuse pe tânărul Hussain în urmă cu doi ani.
Acesta stătuse în poziţie de drepţi.
Nu spusese decât "Majestatea Voastră".
În privinţa unchiului Nasser,
era surprinsă că nu reuşise nimeni să-i pună ceva în cafea.
Abia după aceea mi-am dat seama că trebuia să-i spun
că semăna periculos cu remarca
făcută cândva de predecesorul ei, regele Henry al II-lea.
Regele Henry a spus,
înainte de uciderea arhiepiscopului de Canterbury, Thomas Beckett,
"Cine mă scapă de preotul ăsta ?"
În schimb, i-am spus că e o idee bună,
ce merită aplicată pe mai mulţi din Orientul Mijlociu.
Am promis să-i spun bârfele despre Hussain.
Eram puţin încurcat de ţigara din mână,
care îmi ardea degetele pe la spate.
"AE arăta foarte bine şi era relaxat."
Şi era prietenos cu noi amândoi.
E surprinzător,
pentru că nu ştim că regina discută astfel de lucruri.
Nu-i cunoaştem simţul umorului.
Nu ştim ce discută cu diplomaţii despre problemele de stat.
Mai ales pe fondul
multiplelor operaţiuni secrete lansate de MI6
împotriva unor ţări din Orientul Mijlociu
şi mai ales împotriva preşedintelui Egiptului.
Serviciile secrete ar fi cea mai secretă instituţie engleză,
dar familia regală le face concurenţă,
cel puţin la documente.
Când regina apare în ziar, bagi de seamă.
Iar când vorbeşte de posibila asasinare a cuiva,
e semnificativ.
Cu siguranţă, cuvintele reginei au fost doar o glumă.
Unchiul Nasser nu a fost asasinat,
dar regina îşi păstrează relaţia cu serviciile secrete.
De la suspiciune la încredere,
relaţia dintre monarhie şi serviciile secrete engleze
s-a schimbat complet.
E o relaţie ce continuă şi în prezent.
Traducerea: Andreea Zaur www.sdimedia.com