OTAC
Tata? Ja sam.
Tata?
A, tu si.
Šta radiš ovde? - Šta misliš?
Šta se desilo?
Ništa. - Reci mi. - Upravo sam ti rekao. Ništa se nije desilo.
Ništa se nije desilo? - Ne. - Malopre smo se čule.
I, šta to dokazuje? - Ne možeš i dalje tako da se ponašaš.
Ovo je moj stan, zar ne? Neverovatno.
Iskaljuješ se na meni kao da... Nema pojma ko je ta žena.
Nikad joj ništa nisam tražio.
Ona je ovde da ti pomogne. - Kako da mi pomogne?
Nije mi potrebna. Niko mi nije potreban.
Rekla mi je da si je nazvao malom kučkom. I ne znam još kako.
Možda. Ne sećam se.
Bila je u suzama. - Zato što sam je nazvao malom kučkom?
Ne. Rekla mi je da si joj fizički pretio.
Ja? Fizički?
Očigledno nema pojma o čemu priča. Žena je besna ludača. Veruj mi.
Najbolje će biti da ode, veruj mi.
Pogotovo jer... - Jer, šta?
Nisam želeo ovo da ti kažem, ali pošto moraš da znaš...
sumnjam da je ona...
Ona je... - Ona je šta?
Ona je krala od mene. - Anđela?
Naravno da nije. O čemu pričaš? - Kažem ti, ukrala mi je sat.
Tvoj sat? - Da.
Zar nije verovatnije da si ga izgubio? - Ne. Već sam sumnjao.
Pa sam joj postavio zamku.
Ostavio sam sat na vidnom mestu da vidim hoće li ga uzeti.
Gde? Gde si ga ostavio? - Ne znam. Ne sećam se.
Samo znam da ga nigde nema. Ne mogu da ga nađem.
Evo ti dokaz. Ta devojka je ukrala moj sat. Znam da jeste.
Da.
Šta je bilo?
Ne znam šta da radim.
Moramo da razgovaramo, tata.
Pa to i radimo, zar ne? - Ne. Mislim ozbiljno.
To je već treća koju si...
Kažem ti da mi ona ne treba, niti bilo ko drugi. Mogu sam da se brinem o sebi.
Nije je bilo lako pronaći. To nije lako.
Mislim da je stvarno dobra, sa puno sjajnih osobina.
A sad više ne želi da radi ovde. - Ne slušaš me šta ti pričam.
Ta devojka je ukrala moj sat.
Neću da živim sa lopovom. Razumeš?
Jesi li pogledao ispod kade?
Šta? - Ispod kade pored cevi,
gde kriješ svoje dragocenosti. - Otkud ti to znaš?
Jesi li li gledala u moje skrovište? - Ne.
Pa kako znaš da tamo ponekad držim svoje dragocenosti?
Ne znam, slučajno sam ih pronašla.
Ti... - Tata?
Tata!
Gde si krenuo?
Nisam ništa dirala!
Ipak si ga našao? - Šta? - Tvoj sat.
A, da. - Znači, jasno ti je da Anđela nije imala nikakve veze sa tim?
Samo zato što sam ga, srećom, sakrio na vreme.
Inače bih sad sedeo ovde i pričao sa tobom ne znajući koliko je sati.
Sada je 5 sati, ako te zanima.
Mene zanima. Izvini što dišem.
Jesi li uzeo svoje lekove? - Da!
Zašto me gledaš kao da nešto nije u redu? Sve je u redu, En.
Svet se i dalje okreće.
Uvek si bila takva. Zabrinuta.
Za razliku od tvoje sestre.
Gde je ona, inače? Jeste li se čule?
Nešto sam te pitao.
Moraću da se odselim, tata.
Moraću da odem iz Londona.
Stvarno? Zašto?
Pričali smo o tome, sećaš se?
A zato toliko želiš da ta bolničarka živi sa mnom. Očigledno je.
Pacovi napuštaju brod.
Neću biti tu.
Neću moći da dolazim svaki dan. Moraš to da shvatiš, tata. - Da.
Znači odlaziš? Kad, mislim, zašto?
Upoznala sam nekoga. - Ti? - Da.
Misliš, muškarca? - Da. - Stvarno?
Ne moraš da zvučiš baš tako iznenađeno.
Ne, mislim,
moraš da priznaš da posle...
Džejmsa? - Džejmsa.
Nije bilo puno...
Čime se on uopšte bavi? - On živi u Parizu.
Pa ću ja otići da živim tamo. - Ti u Parizu?
Nećeš to uraditi, zar ne?
Osvesti se, oni čak ni ne govore engleski.
Znači, ako sam dobro razumeo,
ti me ostavljaš. Jel' tako?
Ti me napuštaš. - Tata...
Šta će biti sa mnom?
Očigledno mi je ovo jako važno, inače ne bih išla.
Ja... Ja ga stvarno volim.
A mogu često da dođem da te vidim, vikendom.
Ali ne mogu ovde da te ostavim samog. To je nemoguće.
Zato, ako...
Ako odbijaš da imaš negovateljicu, moraću... - Moraćeš šta?
Šta?
Moraš da shvatiš, tata.
En? Šta ćeš morati da uradiš?
En?
Ima li koga tamo?
Jel' sve u redu? - Ko ste vi?
Molim? - Ko ste vi?
Šta radite ovde?
Šta radite u mom stanu?
Entoni, to sam ja, Pol. - Ko? Šta radite ovde?
Ja ovde živim.
Vi? - Da. - Vi živite ovde? - Da.
Vi živite ovde, u mom stanu?
Pa ovo je najbolje do sada. Kakva je ovo besmislica?
Pozvaću En.
Vašu ćerku. - O da, hvala. Znam ko je En.
Poznajete En? Jeste li vi njen prijatelj? Vama se obraćam!
Poznajete li En? - Ja sam njen muž.
Njen muž? - Da.
Ali, od kada?
Još malo pa 10 godina.
A, da, da.
Naravno, da, da. Očigledno.
Već je prošlo 10 godina. Ali, mislio sam... Zar niste
razvedeni? - Ko? En i ja? - Da. Niste? - Ne.
Jeste li sigurni?
Da, Entoni.
Ali ova stvar sa Francuskom. Zar ne bi trebala da ode u Pariz da...?
Zdravo, draga. Da, ja sam.
Ne, samo se tvoj otac ne oseća baš najbolje. Mislim da bi voleo da te vidi.
Dobro. Nemoj dugo.
Samo je otišla u kupovinu, vraća se uskoro. - Dobro.
Rekla mi je...
Pre neki dan mi je rekla da će otići da živi u Pariz. - Pariz?
Da. - Šta bi radila u Parizu?
Upoznala je Francuza. - Ne bih rekao, Entoni.
Jeste. Rekla mi je pre neki dan. Nisam idiot.
Rekla mi je da se seli i da će živeti sa njim i...
Sećam se da sam joj rekao da je to
glupa ideja jer oni čak i ne govore engleski.
Ne znate za ovo? - Ne.
Šta? - Jesam li vas osramotio? - Ne brinite.
Ona mi to nije pomenula ali sam siguran da namerava.
Znači, vi ne znate za Francuza? - Ne. - Boga mu.
Nema veze. Glavu gore!
Sve one odu, pre ili kasnije. Govorim iz iskustva.
Da li želite nešto da popijete dok čekamo? Čašu vode, voćni sok?
Ne, samo, ja sam... Hteo sam nešto da kažem.
Da, to je zbog te devojke, negovateljice.
Lore? - Zaboravio sam joj ime.
Ta devojka, u čije ruke vaša žena hoće da me preda.
Znate za to. Smešno je. Kao da nisam sposoban da se staram o sebi.
Ona mi je rekla. Vaša žena mi je rekla da mi treba pomoć oko ovoga...
Iako mogu da se snađem sasvim dobro i sam.
Čak i ako bude morala da ode u inostranstvo, u Pariz, vaša žena.
Vidite, ne razumem zašto je ona tako uporna da...
Mislim, pogledajte me. Samo me pogledajte.
Pol. - Tako je, Pol.
Dobro me pogledajte. I dalje mogu da se brinem o sebi.
Zar ne mislite? Mislim, nisam baš potpuno...
Slažete se? Naravno da se slažete. Ali... ona.
Ne znam odakle joj ta glupa opsesija.
Uvek je bila takva, još od malena.
Nije baš mnogo bistra.
Znate, nije baš... inteligentna. To je nasledila od majke.
Mislim da vam pomaže najviše što može, Entoni.
O, najviše što može, da.
Nikada joj nisam ništa tražio.
Ne znam šta to sprema protiv mene, ali nešto sprema.
Već je spremila nešto što znam.
Sumnjam da hoće da me smesti u dom za...
A, da. Video sam znake.
Ali da budem potpuno jasan.
Neću otići iz svog stana.
Neću otići iz svog stana!
Ovo nije tvoj stan, Entoni. - Molim?
Ako se sećaš, preselio si se ovde. Preselio si se kod nas dok si čekao...
Šta? - Novu negovateljicu, jer si se posvađao sa poslednjom, sa Anđelom.
Stvarno? - Zato si ovde kod nas, dok čekaš.
Znači, Džejmse... - Pol. - Dobro, Pol.
ti hoćeš da mi kažeš da je ovo tvoj stan? - Da.
E, sad mi je sve jasno.
Ja sam. - Evo je.
Šta se dešava? - Ništa posebno, otac ti je izgleda malo zbunjen.
Nešto nije u redu?
Kakva je ovo glupost? - O čemu pričaš?
Gde je En?
Molim? - En. Gde je?
Tu sam.
Samo sam otišla u kupovinu i sad sam se vratila.
Tako znači.
Šta si kupila? - Pile. Zvuči dobro. Jesi li gladan?
Da, što da ne.
Daj meni, ja ću sve da sredim. - Hvala.
Pol kaže da se ne osećaš baš najbolje.
Dobro sam, hvala.
Izgledaš... zabrinuto.
Ne, samo sam...
Samo si, šta?
Hej.
Reci mi.
Spremao sam čaj u kuhinji.
Bio sam sam u stanu i odjednom sam čuo...
buku, došao ovde i tu je bio tvoj muž. - Ko?
Tvoj muž. - Čiji muž? - Tvoj, draga, nije moj.
Džejms? - Tvoj muž.
Tata, ja nisam udata. - Molim?
Razvela sam se pre više od 5 godina, sećaš se?
Ko je, onda, on? - Ko?
Radiš li to namerno? Pričam o tipu koji je upravo otišao sa piletom.
Piletom? - Zar nisi, malopre, nekome dala pile?
Odakle ti to? - Zar nisi nekome dala to pile?
Pile! - Kakvo pile? O čemu pričaš, tata?
Bio je tu malopre.
Mislim da grešiš, tata, nema nikoga ovde.
Nestao je. - Ko?
Čovek sa piletom? - Tvoj muž!
Zašto se smeješ? - Ništa, izvini. Izvini.
Ova glupost me izluđuje.
Šta je bilo, tata?
Ovde se nešto čudno dešava.
Veruj mi, En, ovde se nešto čudno dešava.
Dođi, sedi. Hajde.
Ne brini, sve će se rešiti samo od sebe.
Ne znam. - Da, hoće.
Ne brini.
Jesli li uzeo svoj lek?
Kakve to ima veze sa bilo čime? - Daću ti lek. Večernju dozu.
Onda ćeš se bolje osećati.
To traje već neko vreme.
Čudne stvari nam se dešavaju. Zar nisi primetila?
Taj čovek tvrdi da ovo nije moj stan.
Stvarno antipatičan čovek. Pomalo kao tvoj muž, samo još gori.
To je najbolje do sad, zamisli. U mom stanu, On mi je rekao.
Ali...
Ovo je moj stan, zar ne?
En?
Zar ne?
Reci mi, En, da je ovo stvarno moj stan.
Zar ne?
Hvala ti.
Da.
Znam.
Ne. Ne možeš ni da zamisliš koliko je teško ponekad.
Pre neki dan me nije ni prepoznao.
Znam.
Da.
Hvala ti.
Sve dok mu se sviđa, to je najvažnije, zar ne?
I da znam da će biti srećan.
Da.
Ne, to je dobra ideja, apsolutno. Bar se nadam.
Zvučala je fino preko telefona.
Javiću ti kako ide. Da. U redu.
Naravno. Čujemo se uskoro. Ljubim, zdravo.
Zdravo. - Zdravo. Jesam li poranila?
Ne, ne, nikako. Uđite.
Uđite, molim vas. - Hvala. - Izvolite.
Hvala što ste došli. - U redu je.
Moj otac je u svojoj sobi. Hoćete li nešto da popijete?
Ne, hvala. - U redu. Raskomotite se.
Ja...
Da, kao što sam vam rekla,
Mog oca je prilično uznemirila čitava ideja... - To je u redu.
Da, to može da mu izazove...
Mislim da ga ja poprilično nerviram.
Kažem vam ovo jer je sposoban da neočekivano reaguje.
Je li do sada živeo sam?
Da. Bio je u stanu nedaleko odavde. Što je funkcionisalo.
Mogla sam da ga obilazim praktično svaki dan.
Ali morali smo da napravimo drugačiji dogovor.
Jednostavno više nije bilo održivo. - Razumem.
Imao je nekoliko negovateljica, jednu za drugom.
Bilo mu je teško da se uklopi sa njima. Pomalo je tvrdoglav.
Zato sam ga dovela da živi ovde sa mnom.
Ali prilično mi je teško da se sama snađem.
To je pomalo zbog toga što moram na posao
i zato mi treba neko da mi pomogne.
Jesam li čuo zvono na vratima? - Tata, da. - Ding- dong.
Volela bih da upoznaš Loru. - Kako ste, gdine?
Objasnila sam ti da će Lora svratiti danas,
da biste vas dvoje mogli da se upoznate. - Zdravo. - Zdravo.
Divni ste. - Hvala vam.
Ali, ja...
Zar se nismo upoznali ranije? - Ne, ne bih rekla.
Jeste li sigurni? Imam izraziti utisak da sam vas već negde video.
Dakle, Lora je došla da nas upozna da bi videla kako živiš
i u kojoj meri bi mogla da ti pomogne.
Znam, dušo. Znam to. Već si mi rekla sto puta.
Moja ćerka ima sklonost da se ponavlja.
Ali znate kako je to, kad je neko sve stariji.
Hoćete li nešto da popijete? - Vrlo ste ljubazni, ali ne, hvala.
Aperitiv, sigurni ste?
Mali aperitiv. Vreme je za aperitiv. Ne?
Samo momenat. Vratiću se.
Otišao je po svoj sat.
Moram da kažem da je šarmantan. - Da. Ali, ne uvek.
Baš kao što sam i mislio, vreme je za aperitiv!
Imam 2 sata. Uvek sam ih imao 2.
1 na ruci a 2. u glavi. Uvek je bilo tako.
Šta biste želeli, mlada damo? - Tata.
Dozvoljeno je da ponudim našoj gošći piće, zar ne? Šta ćete, onda?
Šta ćete vi da popijete? - Mali viski.
Onda ću i ja to. - Bum! Sjajno. 2 mala viskija, stižu.
En, molim te.
U redu je, En, neću te ponuditi pićem. Nikada ne pije alkohol. Ni kap.
To je istina. - Nikada. Ni kap, da.
Zato i izgleda tako... - Kako? - Trezna.
I majka joj je bila takva. Najtreznija žena koju sam ikad upoznao.
Blesavo. Dok je njena mlađa sestra potpuno druga priča. - Imate 2. ćerke?
Iako se jedva čujem sa onom drugom. Sve u svemu, uvek mi je bila miljenica.
Bila je slikarka. Vidite ovo.
Pirueta. Lepo, zar ne?
Da, jeste. - Da.
Blistava devojka.
Ne razumem zašto se nikad ne javlja, nikad.
Vaš viski.
Hvala. - Živeli.
Dao bih sve što imam za čašu viskija. Slažete se?
Pa, ja baš i nisam nešto imućna, tako da... - Stvarno? Čime se bavite?
Brinem o drugim ljudima. - Drugim ljudima?
Moj posao je da pomažem ljudima kojima je potrebna pomoć.
Zvučite kao one devojke koje uvek pokušavaju da me se reše.
Ali, ipak mora da je težak posao, zar ne?
Provoditi dane sa nekim... Ne mogu to da podnesem. Jesam li u pravu?
Šta je sa vama? Čime ste se vi bavili u životu?
Bio sam plesač. - Zaista? - Da. - Tata. - Šta je?
Bio si inženjer. - Šta ti znaš o tome?
Da, stepovanje mi je bila specijalnost. - Stvarno? - Izgledate iznenađeno.
Pomalo. - Zašto?
Ne verujete mi ili vam je teško da zamislite?
Naravno. Samo... Ja sam oduvek volela stepovanje.
Stvarno? Ja sam još uvek sjajan u tome. Pokazaću vam.
Vrlo dobro. Zašto se smejete? - Izvinite. Izvinite.
Znam na koga me ona podseća. - Na koga?
Na Lusi. Lusi kada je bila mlađa. - Lusi? - Da, moja 2. ćerka.
Tako je. Postoji sličnost, zar ne?
Da, možda. - Da.
Da. Njena nepodnošljiva navika da se bezumno smeje.
Prešao sam vas, zar ne?
Vidite, situacija je vrlo prosta.
Živeo sam u ovom stanu već neko vreme.
Izuzetno sam vezan za njega.
Kupio sam ga pre više od 30 godina. Možeš li da zamisliš?
Ti se još nisi ni rodila.
Da, to je veliki stan. Veoma lep. Baš je veliki.
I bio sam veoma srećan ovde.
Kako god, moja ćerka je veoma zainteresovana za njega.
O čemu pričaš?
Vidite, moja ćerka misli da ne mogu sam da se brinem o sebi.
Pa se preselila kod mene, navodno da mi pomogne,
sa tim čovekom koga je upoznala, nedugo posle njenog razvoda.
Da. On jako loše utiče na nju, moram vam reći. - O čemu pričaš, tata?
I sada ona želi da me ubedi
da ja zaista ne mogu sam da se brinem o sebi.
Sledeća faza će biti da me pošalje negde. Ne znam gde.
Očigledno bi bilo efikasnije da zadrži moj stan.
Ali, to se neće desiti na taj način.
Izvini, dušo. Mogu i sada da ti kažem.
Neću napustiti ovaj stan u skorije vreme.
Nadživeću te. Nadživeću vas obe.
Ne znam za vas, ali moju ćerku hoću.
U stvari, reći ću šta mislim o tome.
Dobiću nasledstvo od nje. Neće biti obrnuto.
I na dan njene sahrane održaću kratak govor.
Da podsetim sve kako je bila bezdušna i manipulativna.
Stvarno mi je žao zbog ovoga.
Zašto? Ona savršeno razume. Ti si ta koja ne razume.
Pokušavam mesecima da je ubedim da mogu sasvim dobro da se brinem o sebi.
Ali... ona odbija da sluša.
Ne treba mi nikakva pomoć od bilo koga.
I neću napustiti svoj stan.
Samo želim da svi odjebu.
Kad sam već sve to rekao...
Bilo mi je veliko zadovoljstvo. Zbogom.
Zaista mi je jako žao zbog ovoga.
Niste se šalili kad ste rekli da je na svoju ruku. - Stvarno mi je žao.
Nek vam ne bude. Ovakve reakcije su prilično uobičajene.
Sve će biti u redu. - Mislite?
Da.
Pa?
Šta? - Je li prošlo u redu?
Da. Mislim. Rekla je da će početi sutra.
Ovde? - Da. - Dobro.
Da. Videćemo kako će proći 1. dan, i...
Zaista sam se brinula da to neće ići, ali na kraju, bilo je u redu.
Bio je šarmantan. - Eto vidiš.
Da. Stvarno je upotrebio svoj šarm na njoj. Trebalo je da ga vidiš.
Rekao joj je da je bio plesač, step plesač. - Ne. - Da.
Ne znam kako to da ti opišem. Mislim da će zaista moći...
Mislim da će se oni zaista dobro slagati.
A onda je rekao da ga ona podseća na Lusi.
Stvarno?
Koliko ima godina? - Zašto? Jesi li zainteresovan?
Šta ti je?
Ako prođe u redu, to je dobra vest, zar ne?
Da. - Pa?
Šta je sa tobom? Reci mi. - Samo... - Šta?
Malopre, kad sam se vratila sa piletom, nije me prepoznao.
To me na neki način pogodilo.
Razumem. - Jako mi je teško zbog toga.
Dođi, zagrli me.
Videla sam mu u očima. Nije znao ko sam. Kao da sam stranac za njega.
Moraćeš da se navikneš na to. - Ne mogu.
Mislim da možeš. Mislim da se dobro snalaziš.
Hajde.
Tata, zdravo. Večera će biti gotova za 5'. Odgovara li ti to?
Da, dušo. Odgovara mi.
Zdravo.
Jesli li gladan?
Da, da, ali...
Imamo li večeras goste? - Nemamo, zašto?
Ma, ništa.
Ništa.
Jel' sve u redu?
Jesi li imala dobar dan? - Da, veoma dobar. Lora je svraćala.
Je li tako, tata? Lora je svratila da nas vidi.
Ko? - Lora.
Mlada žena koja je došla da nas vidi.
Onda smo otišli kod lekara. - Jel' neko video moj sat? Izgleda da sam ga izgubio.
Ponovo?
Verovatno si ga stavio u svoj kredenac. U tvoje skrovište. - Koji kredenac?
Ne znam o čemu pričaš. Stvarno ne znam, En.
Koji kredenac? Nema kredenca. Ovde nema nikakvog kredenca.
Možemo li biti diskretniji? - Jesli li pogledao u svom skloništu?
Nije tamo. Sigurno sam ga negde izgubio.
Ili je ukraden. - Nije ukraden.
Kako to misliš, nije? Nije mogao da odleti. - Hoćeš da odem i pogledam?
Baš bih voleo. To je gnjavaža.
Zabrinut sam, to je vrlo zabrinjavajuće. Mislim...
Gubim svoje stvari, svi pomažu samo sebi, i...
Ako ovo potraje, biću skroz go. I, ja...
Neću moći da kažem koliko je sati. Molim te.
Hvala.
Znaš li koliko je sati?
Skoro 8.
To je kasno.
Zar ne bi trebali da večeramo?
Da, za 5', kad pile bude gotovo.
Večeras imamo pile? - Ono koje je En kupila.
Lep je. Vaš sat je jako lep.
Da. Jel' vaš? Mislim, je li vaš?
Jeste.
Mogu li da ga vidim?
Pa, očigledno, danas je prošlo vrlo dobro.
Oh, da. Veoma dobro, veoma dobro.
Očigledno izgleda kao Lusi. - Stvarno?
Ne znam. Nikad je nisam video. - Ne, to je...
Dobro je prošlo. En je izgledala zadovoljno. Znaš, to je...
Ne treba mi stvarno... Uglavnom je to zbog En.
Mogu li da ga pogledam? Vaš sat?
U pravu ste, znate. Njoj je važno da ovo uspe.
Da. - Bila je zabrinuta za vas.
I stvarno je uznemirava kad stalno pominjete...
U čemu je stvar sa mojim satom? - Ništa, samo sam gledao.
Hoću da proverim je li... Lep je. Veoma je lep.
Jeste li ga kupili? - Molim?
Je li to bio poklon ili ste ga kupili?
Kupio sam ga. Zašto?
Pretpostavljam da niste sačuvali račun? - O čemu pričate?
Vaš sat. To je... - Ja sam pričao o En.
En? - D... da, En.
Da.
Ne znam zašto se stvarno nikada nismo dobro slagali.
Dok sa njenom mlađom sestrom...
To je potpuno druga priča.
Poznajete li je? Ona je sjajna. Sjajna.
Nisam je video mesecima.
Ne mogu da je krivim, ona putuje po svetu, mislim.
Ona je slikarka.
Bio bih tako srećan kad bi došla da me vidi jednog dana.
Uzeo bih je u naručje i pripili bi se jedno uz drugo.
Satima, kao nekada.
Nekada davno, dok je bila mala.
Kad me je još uvek zvala:
"Tatice."
Tako me je...
Tako me je zvala, znate?
Lepo, zar ne? "Tatica."
Mogu li nešto da vas pitam?
Ali želim iskren odgovor.
Ništa posebno.
Možete li mi to učiniti? - Da.
Pa, onda...
Koliko dugo nameravate da se motate ovde idući svima na nerve?
Šta je bilo? - Šta si uradila sa kosom?
Ništa. Zašto? - Dobro izgledaš.
Izgubila si ključeve? - Ne.
Moj otac ima zakazano kod doktorke Sarai.
Tata, dođi ovamo.
U redu, hvala. - Potpiši ovde.
Ja ću popuniti ovo.
Datum rođenja?
Petak, 31. Decembar, 1937. - Petak? - Da.
Trenutno živite sa svojom ćerkom, jel' tako?
Da. Dok ona ne ode da živi u Pariz.
Ne, tata, zašto stalno pominješ Pariz? - Šta? - Ostajem u Londonu.
Stalno menjaš mišljenje. Kako očekuješ da te ljudi prate?
Nikada nije ni dolazilo u obzir da ću živeti u Parizu.
Jeste. Ti si mi rekla. - Ne, nisam.
Izvini, ali rekla si mi pre neki dan.
Jesi li zaboravila? Zaboravila je.
Počela si da gubiš pamćenje. Popričao bih sa doktorkom da sam na tvom mestu.
U svakom slučaju ne idem u Pariz. - Dobro je. Pariz.
Tamo čak ni ne govore engleski.
Znam kako ovo može biti zabrinjavajuće, i stvari se mogu brzo promeniti.
Ako vam išta zatreba, pozovite me. Bilo kad.
Hvala. Hvala vam na pomoći.
Tata?
Hvala. - Hvala vama.
Zdravo. Šta je bilo?
Šta?
U redu. Stižem za minut.
Hvala vam. - Hvala vama. - Izvinite.
Šta se desilo?
Ništa posebno, ali mislim da želi da te vidi.
Gde je on? - U svojoj sobi.
Daj to meni. - Hvala.
Pusti mene.
Šta si to uradio?
Šta je bilo? - Ništa.
U redu. Spremiću večeru.
En?
Šta je? - Hvala ti na svemu.
Moramo da nađemo drugo rešenje. - Na primer?
Smestićemo ga u neku ustanovu. - U dom? - Da, u starački dom.
Biće bolje za njega.
Zašto mi to sad kažeš? Sutra će doći ova devojka.
U pravu si. Videćemo. Možda će to uspeti sa ovom devojkom.
Ti misliš da je ona dobra. Ali, veruj mi, doktorka je u pravu.
Doći će trenutak kada... Koliko god da je ona dobra, on je bolestan, En.
Bolestan je.
Tata, zašto stojiš tu? Dođi.
Dođi, tata. Dođi i sedi.
Hajde, tata.
U redu.
Znači, bilo je dobro danas? - Da. Veoma dobro. Slažeš li se, tata?
Šta? - Mnogo si je zasmejavao.
Jesam? - Da. Rekla je da si šarmantan.
Da si malo na svoju ruku, ali da si bio šarmantan.
Dolazi sutra ujutru i počeće da radi ovde.
Hoćeš još malo? - Hoću. Dobro je pile.
Zar ne? Gde si ga kupila?
Dole. Zašto?
Onako. Dobro je pile.
Pole? - Ne, hvala.
Ona radi po ceo dan, zar ne? Mislim... - Da, do 6.
A onda? - Na šta misliš?
Posle 6? - Ja ću biti ovde.
Jeste li zadovoljni? - Čime?
Imate ćerku koja se lepo brine o vama. Zar ne? Imate sreće.
I vi imate sreće. - Mislite?
Šta joj je? - En? Umorna je.
Treba joj malo sunca. - Da.
Treba da se brineš o njoj, stari momče.
Zašto ne odete negde?
Zašto?
Ponekad se pitam radite li to namerno? - Šta?
Ništa.
Planirali smo da odemo u Italiju.
Ali, morali smo da otkažemo u poslednjem trenutku.
Znate zašto? - Ne, zašto?
Zbog vaše svađe sa Anđelom.
Nismo mogli da odemo i ostavimo vas samog.
Morali smo da otkažemo odmor, i dovedemo vas ovde.
I sada ćete tu i ostati.
Zauvek. Ako sam dobro razumeo.
Zaboravio je. Neverovatno. - Prestani.
Sa čime? - Pomalo si... - Šta? - Sarkastičan.
Ne, nisam.
Mislim da sam vrlo, vrlo strpljiv. Vrlo strpljiv, veruj mi.
Gde je pile? Jesi li ga sklonila? - Izvini, jesam. Hoćeš još?
Jel' u kuhinji? - Da, doneću ti još. - Ne, ja ću.
Zašto govoriš takve stvari? - Šta sam rekao?
Slušaj, potpuno razumem kako se osećaš.
Ne, ne razumeš. - Da, razumem. Ali ono što ne razumem je:
Ti toliko činiš za njega, i poštujem te zbog toga.
Mislim, ti si odlučila da ga dovedeš ovde i...
Znaš, zašto da ne? Ali...
Kako da kažem ovo?
Iskreno mislim da nam treba drugo rešenje.
On je potpuno pogubljen. - Prestani tako da pričaš.
Kako hoćeš da pričam? Govorim istinu.
Moramo da nađemo drugo rešenje.
Na primer? - Da ga smestimo u ustanovu.
U dom? - Da, u starački dom.
Biće bolje za njega.
Zašto mi sad to pričaš? Sutra ta devojka počinje sa radom.
Da, u pravu si. Videćemo.
Možda će to uspeti sa ovom devojkom. Ti misliš da je ona dobra.
Ali, veruj mi, doktorka je u pravu, En.
Doći će trenutak kada... Koliko god da je ona dobra, on je bolestan, En.
Bolestan je.
Tata, zašto stojiš tu? Dođi i sedi.
Hajde, tata. Tata, dođi i sedi.
Tata.
Molimo vas da ostanete na liniji dok pokušavamo da vas povežemo.
Broj koji zovete zna da ste na čekanju.
Molimo vas da ostanete na liniji dok pokušavamo da vas povežemo.
Broj koji zovete zna da ste na čekanju.
Dr. Sarai na telefonu.
Halo?
Tata? Već si ustao?
Jesli li dobro spavao?
En, odakle ovo?
Hoćeš li da ti spremim čaj pre nego što ona stigne?
Gde je slika? - Koja slika?
Lusina.
Pomešao si ovo sa tvojim stanom. Tu nikada nije bila slika.
Dođi da doručkuješ.
En. Pogledaj. Vidiš?
En?
Evo vašeg čaja.
Šta? - Nemojte da vam se ohladi.
Gde je En? - Izašla je.
Stvarno? Već? - Da.
Vratiće se. Do kraja dana. Potražiću vaše lekove.
Ne, čekajte. Čekajte. - Vratiću se, samo idem da potražim vaše lekove.
Sranje.
Koliko je sati? - Vreme je za vaše lekove.
Najbolje da ih odmah uzmete. Onda ste gotovi, zar ne?
Ova mala plava je ona koju volite.
Vaša mala plava pilula. Vidite da ima lepu boju, zar ne?
Jel' mogu nešto da vas pitam? - Da.
Jeste li vi časna sestra? - Ne.
Zašto onda pričate sa mnom kao da sam retardiran?
Ja? - Da.
Ali nisam. - "Vaša mala plava pilula."
"Vaša mala plava pilula."
Da. - Izvinite. Nisam mislila...
To je zaista neprijatno.
Videćete kad dođete u moje godine a to će se desiti brže nego što mislite.
Izvinjavam se. Neće se više ponoviti.
Recite mi, jeste li nešto primetili?
U vezi čega? - U vezi mog stana. - Šta je sa njim?
Pa, promenio se.
Mislite? - Da.
Na primer, te stolice.
Tamo, tamo. Ko ih je stavio tamo? - Ne znam. Vaša ćerka, pretpostavljam.
Očigledno moja ćerka, očigledno.
Svejedno, prosto je neverovatno da me čak ne pita ni za mišljenje.
Hteo bih da vam se izvinim ako sam bio malo...
kad smo se zadnji put videli. - Nema problema.
Vaša ćerka me upozorila. Rekla je da ste malo na svoju ruku.
Da.
Neverovatno je koliko ličite na Lusi.
En mi je rekla šta joj se desilo. Žao mi je. Nisam znala.
Šta? - Za njenu nesreću.
Kakvu nesreću?
Šta?
O čemu pričate?
Ni o čemu.
Uzmite vaše lekove. Onda ćemo se obući.
Vidite? - Šta?
Pričate sa mnom kao da sam retardiran.
Ne, ne pričam. - Pričate! - Ne pričam. - Da. - Ja...
"I onda ćemo se obući. I vaša mala plava pilula."
Ja sam veoma inteligentan. Morate to imati na umu.
Jeste li razumeli? - Da, imaću to na umu.
Dobro je. Hvala.
Da, istina je. Ja sam veoma inteligentan.
Ponekad iznenadim čak i samog sebe.
Imam pamćenje kao slon.
Znate tu životinju? - Da, da.
Zaboravili ste vaše pilule. - Šta rade tamo?
Da vam donesem još jednu čašu vode? - Ne, nema potrebe.
Progutaću ih sa... Vidite tu šoljicu čaja.
Jeste li sigurni? - Da, totalno. Pogledajte ovamo.
Videćete. Gledate li? - Da. - Gledajte pažljivo. U redu?
Staviću ih u usta.
Gledajte pažljivo. - Da, gledam. - Dobro.
Fina šoljica čaja.
Hej, presto.
Posao je obavljen. - Bravo. - Da.
Znate, ja... radio sam pomalo u cirkusu kad sam bio mlad.
Jeste li? - Da.
Hoćete li da vam pokažem malo magije? - Zašto se prvo ne obučemo?
Sada? - Da. - Ne, ne sada. - Da!
Ne. - Da. - Zašto? Nema razloga.
Ionako ću opet morati da obučem pidžamu.
Moglo bi i da se uštedi malo vremena. - Shvatam na šta mislite.
Ali... ako ostanete u pidžami, ne možemo da izađemo.
Gde biste želeli da idete? - U park. - O, Bože.
Lep je dan. - Jel' sve u redu?
Jeste. Idemo da se obučemo. - Ali...
Jel' sve u redu, Entoni?
Nešto nije u redu? - Ne, ne.
Hteo sam da popričam sa vama, u stvari. - Sa mnom? - Da.
Idem da nam spakujem stvari. - Ne, ne idite.
Vratiću se. - Ne ostavljajte me samog.
Biću u susednoj sobi. Odmah se vraćam.
Mogu li nešto da vas pitam?
Da.
Ali želim iskren odgovor. Ništa posebno. Možete li mi to učiniti?
Da. - Pa, onda...
Koliko dugo nameravate da se motate ovde idući drugima na nerve?
Ko, ja? - Da, vi. Voleo bih da znam vaše mišljenje.
Mislim, da li i dalje nameravate da uništavate život vaše ćerke?
Ili je previše nadati se da ćete se ponašati razumno
u dogledno vreme?
O čemu pričate? - O vama, Entoni.
O vama. O vašem stavu.
Prekinite. Ne dozvoljavam to. - Ne dozvoljavate. - Ne.
Pretpostavimo da to ponovim, šta ćete onda učiniti?
Ja... - Da? - Morali biste fizički da me savladate.
Govorite li to da biste me iskušali?
Postoji nešto, što i ja takođe, neću dozvoliti.
Ići svima na nerve. Prošlo je to vreme.
Ne, prekinite. Prekinite.
Da. Neću to da trpim. Mislim da je to potpuno neprikladno.
Prekinite.
Tata, šta se desilo? Šta je sa njim?
Tata. U redu je. Je li to zbog tvog sata?
Jel' to razlog? Našla sam ga, vidi.
U redu je. Nemoj da plačeš.
Nemoj da plačeš. Bićeš dobro. Biće sve u redu.
Bićeš dobro.
Hajde da pojedemo naše pile, hoćemo li? Ti voliš piletinu, zar ne?
Koliko je sati? - 8. Vreme je da se jede.
8 sati uveče?
Mislio sam da je jutro.
Tek sam ustao. Vidi, još sam u pidžami.
Ne, veče je, i ispekla sam ti pile.
O, tata. U redu je. Dođi.
Hajde, dušo. Dođi.
Tatice, u redu je.
Tatice.
Tata.
Tata, jel' spavaš?
En?
Tata, ja sam.
Lusi?
Tata?
Lusi?
Tata.
Tata? Već si ustao?
Hoćeš li malo čaja pre nego što ona stigne?
Tata. - Dobro jutro. - Sedi. Spremno je.
Jesi li gladan? - Da.
Danas imaš posetioca. Sećaš se? Sećaš se, tata?
Kako bih mogao da zaboravim? Ne prestaješ da pričaš o tome.
Uskoro će.
Ovako rano? - Da.
Sanjao sam je sinoć. - Loru?
Da. Bar mislim da jesam.
Video sam joj lice. Znaš, ja...
Stvarno me je podsetila na tvoju sestru.
Da, rekao si to juče. Ako si ti srećan i ja sam srećna.
Izgleda zaista lepo. Mislim, slatka je i efikasna.
Mislim da će se dobro brinuti o tebi.
Sviđa mi se. - Dobro.
Treba da te obučemo pre nego što ona stigne.
Ko? - Lora, tvoja nova negovateljica, ona što ti se sviđa.
O, da, da. - Da.
Da. - Navući ćemo ti sako pre nego što stigne. - I pantalone. - Da.
Kaže da je zaista uživala kad ste se juče videli.
Moram da kažem, da si ostavio popriličan utisak na nju.
Jel' jesam? - Da.
Ubedio si je da umeš da plešeš i da si stvarno dobar u stepovanju.
Ko, ja? - Da.
I šta je ona rekla? - Rekla je da se nada
da ćeš joj to jednog dana i pokazati.
To je smešno.
Nisam znao da umem da stepujem. A ti? - Ne.
Skriveni talenat. - Izgleda.
Je li to ona? - Pretpostavljam.
Ali, nisam spreman. Nisam se još ni obukao.
Nema veze. Možeš da se obučeš kasnije. - Ne, čekaj. Nisam čak...
Moram da se obučem. - Nema veze. - Ima veze!
Ona je ispred vrata. - Molim te, ne ostavljaj me samog. Vidi...
Šta će ona pomisliti?
Moram da se pristojno obučem. - Zašto moraš sve da otežavaš?
Možeš kasnije da se obučeš. Ne brini.
Biću ponižen! - Ne, nećeš. - Hoću.
Lora, zdravo. - Zdravo. Nisam valjda poranila?
Ne, ne, nikako. Uđite. U kuhinji smo.
Evo nas. Samo što se nismo obukli. - Zdravo.
En, ko je ovo? - Zdravo, Entoni.
Ali, En, to nije ona. - Tata.
Hoćete nešto da popijete, kafu ili...? - Ne, hvala. - Jeste li doručkovali?
U redu je. - Ja... Ne želim nju. Gde je ona što mi se sviđa?
Šta to pričaš? Pozdravi se sa Lorom.
Nešto u ovome nema smisla.
Nema smisla. - Sećate li me se? Juče smo se videli.
Taman smo počeli da se upoznajemo.
Rekla sam da ću se vratiti, da vidim kako stoje stvari
i da vidim da li mogu da vam pomognem. Sećate li se?
Tata? Mogu li da popričam sa tobom?
Kako ovo da kažem?
Sećaš li se kad si 1. put došao da živiš kod mene?
Ali to je bilo samo privremeno jer si se posvađao sa Anđelom i...
Pitala sam se bi li možda bilo bolje...
Šta misliš o ovoj sobi? Lepa je, zar ne?
Možeš da vidiš park. Jel' da?
Veoma je lepo.
Kao da si u hotelu, zar ne? - Svi stanari tako kažu.
Mislim da će ti biti bolje ovde.
Gde?
Ovde.
Mislim da bi bilo umirujuće i lepše za tebe
kada bismo doneli zajedničku odluku o tome da živiš ovde.
Šta ti misliš?
A šta je sa tobom? Šta bi ti radila? Gde...?
Gde bi spavala? U kojoj sobi?
Pa, ako se sećaš, ja... Otići ću da živim u Pariz.
Ne, nećeš.
Hoću. Sećaš se? Pričala sam ti o tome. Sećaš se?
Ali ti si rekla... Jesi li sigurna? - Da.
Ali, rekla si mi da ćeš ostati ovde sa mnom.
Ne, moram da odem. Važno je. Sve sam ti objasnila.
Dolaziću povremeno da te vidim vikendom.
A šta je sa mnom?
Ostaćeš ovde u Londonu.
Sasvim sam?
Šta je sa tvojom sestrom? Gde je ona? - O, tata.
Kad bi samo znala koliko mi nedostaje.
I meni. I meni nedostaje, tata. Svima nam nedostaje.
En?
Dobro ste spavali? - Šta ja radim ovde?
Vreme je. - Nisam vas pitao za vreme. Pitao sam šta radim ovde.
Gde je En? - Donela sam vam vaše lekove.
Zašto samo ne odjebete sa vašim lekovima?
Jeste li vi medicinska sestra? - Da.
Aha, jeste. Shvatam. To je to.
Vi ste sestra. - Da.
To sam i mislio. Vi ste taj tip. Tipična sestra.
Pa šta onda radite ovde? - Molim? - Šta radite ovde?
Brinem o vama.
Ma šta kažete. Stvarno? Brinete o meni?
1. put tako nešto čujem.
Od kada? - Već nekoliko nedelja.
Već nekoliko nedelja?
Drago mi je da to čujem.
Sjajno. Niko mi ništa ne priča u ovoj kući.
Mislio sam da ćemo dobiti novu. - Novu šta? - Sestru. Novu sestru.
Onu koja pomalo liči na Lusi, moju 2. ćerku.
Upoznao sam je pre neki dan. Dolazila je ovamo, zar ne?
Hoćete li uzeti vaš lek?
Trebala je da počne ovog jutra. Lora, jel' tako?
Mislim da mešate stvari, Entoni.
Ona koja me podseća na Lusi.
Tako je. - Tako je.
Vreme je da uzmemo naš lek.
Da. Ne mora baš u minut, zar ne?
Gde je En? - Vaša ćerka nije ovde, Entoni.
A gde je ona? Jel' izašla? - Ako se sećate, ona živi u Parizu.
Ha- ha! Ne. O, ne, ne.
Mislila je da ode...
ali se na kraju to nije desilo.
Ona je tamo već nekoliko meseci.
Moja ćerka, u Parizu?
Ne, ne. Oni čak i ne govore engleski. - Pogledajte.
Juče smo ovu razglednicu, koju je ona poslala, zajedno čitali.
Sećate se? Pogledajte.
Pričam vam ovo svaki dan.
Živi u Parizu jer je upoznala čoveka po imenu Pol
sa kojim sada zajedno živi. Dolazi povremeno da vas vidi.
En? - Da. Povremeno dolazi vikendom.
Dođe ovde, i onda se vi šetate po parku.
I priča vam o svom novom životu i šta radi.
Pre neki dan vam je donela kafu, jer vi volite kafu.
Ja mrzim kafu.
Pijem samo čaj.
Jel' sve u redu? - Da. Samo se oblačimo.
Jel' sve u redu?
Da.
Evo ti. - Hvala. Prijatan dan.
Vidimo se kasnije.
On, taj čovek, ko je on? - Ko?
Ovaj koji je upravo otišao.
To je Bil. - Bil? - Da. - Jeste li sigurni?
Da. Zašto? - Onako. Ja samo...
Ja samo, ja... Kako da kažem ovo?
Šta on radi ovde?
Ovde u mom stanu? Poznajem li ga?
To je Bil. Viđate ga svaki dan.
Stvarno? A vi... - Šta?
Izvinite što vas ovo pitam, ali...
Mislim, vi, ko...?
Ko ste vi, zapravo?
Ja sam Ketrin.
Ketrin. Tako je.
Da, da, da.
Ketrin.
A on je Bil. - Da.
A šta je sa mnom?
Ko...
sam ja, zapravo?
Vi?
Vi ste Entoni. - Entoni? - Da.
Entoni. To je lepo ime.
"Entoni," zar ne?
To je veoma lepo ime.
Pretpostavljam da mi ga je dala moja majka.
Poznajete li je? - Koga?
Moju majku.
Ona... - Ne.
Ona je imala... ona...
Imala je tako krupne oči.
Mogu sada da joj vidim lik.
Bila je... Nadam se da će...
doći da me vidi ponekad.
Šta mislite? Mamica.
Rekli ste da bi mogla doći povremeno vikendom.
Vaša ćerka.
Ne.
Moja mamica.
Hoću svoju mamicu. Hoću da odem odavde.
Neka... Neka neko dođe i odvede me.
Ne, ne. Želim svoju mamicu. Želim da dođe po mene.
Ja... hoću da idem kući.
Šta je bilo, Entoni?
Šta je bilo?
Osećam se kao da...
Osećam se kao da gubim svo moje lišće.
Tvoje lišće? - Da. - Kako to misliš?
Grane i vetar i kiša.
Ne znam više šta se dešava.
Znate li vi šta se dešava?
Sav taj posao oko stana.
Nemam više gde da spustim svoju glavu.
Ali znam da mi je sat na ruci, to znam.
Za putovanje.
Ako ne, ja...
Ne znam hoću li...
biti spreman da...
da... da...
Prvo...
ćemo da se obučemo, hoćemo li? - Da.
Obući ćemo se,
a onda ćemo otići da se prošetamo po parku. Hoćemo li? - Da.
Dobro.
Drveće i svo lišće.
Onda ćemo se vratiti ovde, i nešto ćemo pojesti. - Da.
A onda možeš da se odmoriš, u redu? - Da.
A onda ako se budeš dobro osećao,
možemo još jednom da se prošetamo po parku.
Samo nas dvoje. - Da. - Jer je tako divan dan. - Da.
Sunčano je napolju.
Moramo otići dok je sunčano.
Moramo da iskoristimo takvu priliku. - Da.
Jer nikad ne traje dugo da vreme bude ovako lepo, zar ne?
Ne.
Zato... hajde da se obučemo. Jel' to u redu? - Nije.
Hajde sad. - Ne. - Hajde, bebice.
Sve je u redu. Hajde.
Samo polako.
Polako.
Osećaćeš se dobro za minut, obećavam ti.
Sve će biti u redu.
preveo: PAYUTTI
Obrada: suadnovic