Beklager. Jeg traff ikke der jeg skulle.
-Jeg skal avslutte det raskt! -Askeladd.
Jeg ville være din venn…
Ja, Bjørn.
Du…
er min eneste
venn.
Send meg av gårde…
Greit.
Beklager at du måtte vente.
Kom.
Jeg skal leke med deg.
Pokker.
Han er ikke som han pleier.
Hvem tror du vil vinne, kongssønn?
Skal vi vedde?
Det spiller ingen rolle. Jeg stopper kampen før de dør.
Ikke si sånt.
En duell mellom to sverdmestre er ikke noe man ser hver dag.
I så fall, hvem av dem tror du er sterkest?
Jeg?
Askeladd, tror jeg.
-Jeg vedder et pund med sølv på ham. -Jeg vedder ikke.
Hvorfor tror du det?
Det er bare en følelse jeg har. Auraen hans?
Thorfinn har vunnet over deg.
Er Askeladd enda sterkere?
Din dritt. Gjør du narr av meg?
Jeg er absolutt ikke den svakeste om du sammenlikner oss tre.
Det er ikke så enkelt som å si sterkere eller svakere.
Det er interessant, for det forteller oss ikke hvem som vil vinne.
-Jeg er ikke interessert. -Du er visste ei jente allikevel.
Hva er det, Thorfinn? Angrip meg.
La oss avslutte det før det blir mer snø.
Da gir du meg ikke noe valg.
Greit. Er det enklere å ta meg nå?
Kom igjen, drittunge.
Ser du?
Skjønner du fremdeles ikke hvorfor det ender slik?
Jeg tok feil. Dette er slett ikke en duell.
Askeladd kjenner Thorfinn. Han ser tvers gjennom ham.
De har slåss ganske mange ganger. Hva er grunnen til duellen?
Jeg vet ikke. Jeg spurte ikke.
At det går an.
Guttungen lærer aldri.
Ble du kjepphøy fordi du slo Torkjell?
Jeg begynner å bli lei dette.
Stopp! Det er nok!
Trodde du virkelig at du kunne beseire meg med én arm?
At det går an.
Jeg har en pokker så god dag.
Stopp!
Det er nok. Han er bevisstløs. Du har vunnet.
Stoppet han det?
Thorfinn. Hei, Thorfinn.
Du forstår, ikke sant? Duellen er over.
Du tapte.
Stopp. Det er over.
Din jævel!
Du mistet bevisstheten.
Han var klar til å drepe deg.
Dere kan fortsette når armen din leges.
Det spiller ingen rolle.
Det var ikke fordi han er skadet. Idioten tapte fordi han er en idiot.
Vanligvis tenker man mens man slåss,
men alt blodet går til hodet ditt, og du rotet det til.
Jeg kan se på blikket ditt at du sikter på halsen min.
Du mister besinnelsen med en gang, skriker høyt
og veiver rundt med sverdet som en idiot.
Ingen av dere har et gram av skjønnhet.
Det er som Bjørn sa.
Jeg hater krigere.
Særlig de fra nord. Særlig vikingene.
Den første jeg drepte var en viking.
Den mannen eide ingen skjønnhet.
Han var min far.
Altså…
Jeg kan fortelle deg
så du senere vet hvordan du skal drepe noen du hater.
Greit. Au, det er varmt…
-Jeg begynner å bli for gammel. -Pass deg.
Moren min var trell.
Hun ble syk og kunne ikke jobbe.
Så vidt jeg kan huske jobbet jeg hos smeden og i stallen.
Jeg var alltid dekket av aske, sot eller hestemøkk,
og det gjorde meg svart eller hvit.
Derfor ble jeg kalt for Askeladd.
Det betyr "dekket av aske".
Lensherren Olaf er hjemme igjen!
Nok engang har han seiret.
Faren min kom fra en mektig familie på Jylland.
-Lensherre Olaf! -Velkommen hjem!
Han likte brennevin, kvinner og å drepe… Han var en typisk viking.
Han hadde visst flere barn med forskjellige kvinner,
men han ga bare navn til de eldste barna som var født av hans hustru.
Antakelig husket han ikke hvordan de andre barna så ut.
Da moren min var ung, var hun min fars yndlingstrell.
Men da hun ble syk, ble hun behandlet som en hund.
Det virket på meg som om det å leve var vanskelig.
Men for mor var det annerledes.
Hun snakket ofte om vår stamfar, helten Artorius.
Hun fortalte den samme historien om og om igjen.
Det var legenden om generalen
som beskyttet mors hjemland mot en invasjon for 500 år siden.
Hun trodde på legenden om at helten ville gjenoppstå,
at han en dag ville komme tilbake og redde henne fra sykdom og trelldom.
Hun gjentok den så mange ganger at jeg også begynte å tro på den.
Langt der borte mot vest
finnes et perfekt sted som et vanlig menneske ikke kan nå.
De sier at helten Artorius bor i paradis.
Et fredelig og rikt land, hvor ingen eldes eller dør.
Helten vår er visstnok der nå og pleier sine sår.
En dag vil han komme tilbake som leder av en hær for å dømme barbarene til døden
og herske over hele verden.
Min mors klan fortsatte å vente.
De har ventet og ventet i 500 år.
Men helten… har fremdeles ikke dukket opp.
Bare tenk på det.
Om min forfar virkelig bodde på et så fantastisk sted,
så ville han aldri gi opp det for å komme tilbake hit.
Men så…
Da jeg var 11, ble min mors ånd knust.
Mor!
Av alle mennesker
var det min far som tilfeldigvis kom, og hun trodde det var helten Artorius.
Jeg forsto alt i det øyeblikket.
Hvis Artorius ikke ville komme og redde moren min der og da,
ville en slik person aldri vise seg.
Forstår dere, gutter?
Noen må gjøre det.
Det blir ikke en helt eller en gud,
men noen andre.
Det var en merkelig ting.
Det var første gang jeg brukte et sverd, men det føltes godt i hendene mine.
Jeg visste hvordan det skulle brukes.
Jeg mente det var bevis på at jeg hadde jævelens blod i meg.
Det er så trist. Det får meg til å gråte.
Du…
Er du kvinnens barn?
Er du mitt barn?
Ja.
Du har en lovende framtid.
Du skal bo i mitt hjem fra nå av.
Jeg trodde ikke at en 11-åring kunne drepe ham.
Men første skritt i å få min far til å se meg
var en suksess.
På gården hans lærte jeg etikette.
Jeg forsømte ikke treningen i kamp eller ridning.
Og jeg kom godt overens med halvbrødrene mine.
-Godt gjort, Askeladd. -Ikke verst.
Jeg viste alltid min far respekt.
Jeg var hans trofaste sønn,
og jeg glemte ikke at han reddet meg fra trelldom.
Det tok ikke lang tid før trellene hans og andre aksepterte meg som hans sønn.
Jeg fortsatte slik i to år.
Jeg så etter to ting:
min fars uforsiktighet og rettighetene til arv.
Jeg skulle gjerne vist dere
min fars ansikt som spør: "Hvorfor?"
Jeg brukte min eldre brors sverd.
Jeg tok det fra sønnen som hadde et dårlig forhold til ham.
De andre brødrene trodde han var den skyldige,
så de hengte ham opp og lynsjet ham.
For en gjeng med dårer.
De var dumme og uanstendige,
en gjeng med tosker som kun forsto grådighet.
Det kom stygge drittsekker ut fra hver en krik og krok
for å gjøre seg til kjenne.
Det tok ikke slutt, uansett hvor mange jeg drepte.
Det spiller ingen rolle om det er Artorius, Ragnarok eller dommedag,
men hvis noe skal komme, får det få opp farta.
Når den dagen kommer, vil jeg antakelig ikke overleve.
Jeg har snakket for lenge. For å si det enkelt, Thorfinn,
siden du ikke har slått meg på ti år,
så er du bare en idiot.
Hold kjeft!
Uansett hva som skjer, så vil jeg drepe deg.
Jeg kommer til å drepe deg!
At det går an…
Sier du det nå etter alt jeg har fortalt deg?
Du er som en hund som løper rundt og ser etter mat.
Men jeg må berømme deg for din arbeidsmoral.
Jeg måtte bare bli med på disse latterlige duellene.
Du utfordret til og med Torkjell.
En nyttig drittunge å ha på sin side.
At det går an…
Jeg bør være takknemlig overfor Thors også.
Vent…
Vent!
Nå holder det.
Hold kjeft! Ikke si et eneste ord!
La sårene heles.
Vent…
Stopp!
Ynkelig.
At det går an… Du er stiv som en stokk, Bjørn.
Hvorfor meg?
Du er etterkommeren av en helt, Askeladd.
Du er også vis.
Tror du ikke at du kunne forandre verden om du var konge?
Tuller du? Hørte du ikke på historien min?
Du er bedre egnet til å være konge.
Mer enn jeg eller Svein Tjugeskjegg.
Jeg ser det i ansiktet ditt.
Jeg er bare en viking.
Tekst: Tina Shortland