Det viktigaste var att hoppa av.
Jag tänkte lämna ESP stillsamt.
Jag ville bara komma därifrån och skydda min familj.
Men sen tänkte jag på alla som jag hade värvat-
-som nu även ingick i DOS.
Det var en helt ny känsla av: "Vad i helvete?"
Jag ville få andra att hoppa av och se till att inga fler brännmärktes.
Jag har värvat massor till ESP och känner ett visst ansvar.
Du måste säga: "Jag värvades med lögner."
"Jag vill ha tillbaka bilderna innan jag pratar med en jurist."
Du känner säkert att du måste därifrån.
Det är känslor som skyddar dig och så känner alla människor.
De verkar bråka om avhoppet och hon behöver mer stöd.
Sarah: Jag kontaktar henne igen.
Du kommer att klara dig. Vill du hjälpa andra att hoppa av?
Sarah: Hon känner till brännmärkena och tänker lämna ESP.
Jag vet inte hur många som vet det.
Andra kommer att bli rasande. Gick du med på att bli en slav?
Är det en övning att vara nåns slav?
Det är ingen övning. Du är nåns slav. Vad fan ska det betyda?
Många oroar sig för India.
Vi tänker prata med Catherine.
Via föräldrarna kan vi nå barnen.
- Hallå? - Hej, mamma.
Jag har pratat med Bonnie som var inblandad i NXIVM-
-och hon var hemskt orolig för India.
India var en nära vän och hon sa att jag måste rädda henne.
Jag vill att India ska komma till insikt på egen hand-
-och vill inte kritisera henne för valen hon gjort.
Hon sa: "Catherine, du vet nog inte vad som egentligen pågår."
Det finns tydligen ett hemligt sällskap inom NXIVM.
Det är ett systerskap där de avlägger ett livslångt lydnadslöfte.
De låter sig bli utpressade med information som kan skada dem.
Och de brännmärker tjejerna.
- Har ett vittne berättat det? - Ja.
Det här är inget som mitt barn skulle gå med på.
India var som min lillasyster.
Vi träffades under Marks och Sarahs kurs.
Vi måste få veta vilka ni är och vad ni strävar efter.
Hon var rar, men rätt blyg. Jag gillade henne.
Vi lärde känna varandra först när hon hade gått fler ESP-kurser.
Vad har du jobbigast med?
Att tro på mig själv.
Jag är nog rädd för att inte lyckas bra.
Till en början verkade hon nöja sig med ett stillsamt liv.
Men med ESP så började hon blomstra.
Jag tvingade henne inte till nåt men när hon verkade intresserad-
-så ville jag ta henne under mina vingar och hjälpa henne på vägen.
Vi kunde utvecklas tillsammans.
Men jag oroade mig för Indias beteende.
Jag märkte att hon räknade kalorier och verkade svälta sig själv.
Jag kom på henne med att ljuga vilket kändes märkligt.
Sen sa hon att hon tänkte flytta till Albany.
Hon hade ett hemligt projekt med Keith och Allison.
Jag trodde att India är i fara så jag kontaktade Catherine.
Jag rotar aldrig i andras saker.
Jag känner mig kluven när jag inkräktar på hennes privatliv.
Men om det här hjälper oss att få hem henne, så gör jag det.
April 2016. Hade hon flyttat dit då?
Hon kom till Albany i maj för en intensivkurs och stannade kvar.
Hon skrev det här men jag vet inte om det kan avslöja nåt mer.
Här är allt. "Personlig målbild för resten av mitt liv."
"Anstränga mig för en bättre framtid med en klar vision för världen."
"Anstränga mig nu för att skydda oskuldsfullheten i världen."
"Jag tänker inte låta livet kretsa kring..." Står det "rädsla"?
Det är nog "rädsla".
"Hur motiverar jag mig?"
"Hur kan jag med en lågkaloridiet bli den jag vill vara?"
"Plan, hållhakar, sammanställning, KR, samtal, löfte."
Står det där?
Herregud! "KR intimitet."
- KR är väl Keith? - Ja.
Kvinnorna avlade ett löfte till Keith.
De tycker att det han kan ge dem är gynnsamt för dem.
- Kedjan symboliserar löftet. - Ja, kedja.
Det här är India. Hon är så söt.
Det är India jag känner. Hon låtsas meditera.
- Med ögonen öppna. - Hon var en busig flicka.
Det här är före ESP.
Och sen i sekten.
Jag oroade mig för hennes beteende. Hon var väldigt disträ-
-och satt med dubbla mobiler.
Jag försöker förstå varför.
Jag trodde att hon var det gladaste och mest välanpassade barnet nånsin.
- Det är såna de ger sig på. - Va?
Folk tror att man är otillräcklig, konstig, skadad och sårbar.
Men de ger sig på framgångsrika som man lätt kommer överens med.
De vill att såna ska driva sekten.
Särskilt om de vill vara trovärdiga. De ger sig på vackra människor också.
Folk förstår inte hur det är att vara indragen i det här.
Hur kan man göra det?
Det är därför det är viktigt att alla får berätta om sina upplevelser.
Sen jag lämnade DOS märker jag hur folk gärna kategoriserar saker.
Då nåt antingen är ont eller gott.
Medan jag hela tiden uppskattar komplexiteten av situationen.
Vad är manipulation och vad är samtycke?
Vilka avsikter är ärliga?
Jag vill inte säga mitt riktiga namn eller visa mitt ansikte-
-för jag vill inte bli dömd av andra utifrån valen jag gjorde.
Vem som helst kunde ha fattat samma val.
Vem som helst kan vara Jane.
Jag tar det från början. Innan jag gick med i DOS.
Jag bodde i New York City och försökte försörja mig som filmare.
Jag fick jobb, men blev inte nödvändigtvis lyckligare av det.
Jag undrade varför det kändes som att det ändå saknades nåt.
Jag kände mig ensam och hade svårt att skaffa kvinnliga vänner.
Men allt förändrades med Rachel.
Jag ville filma en kvinnlig bonde och nån tipsade mig om henne.
Hon var så ärlig och verkade så bekväm med sig själv.
Vi blev omedelbart vänner.
Det låter naivt, men jag gillade henne och ville ha henne i mitt liv.
Hon sa att hon var med i nåt som kunde intressera mig.
Nåt som förändrar ens liv.
Hon sa att det var jättehemligt och att man måste ge dem hållhakar-
-för att visa att man inte tänker avslöja nåt för nån annan.
Jag bara: "Skämtar du?" Och hon sa: "Vad är du rädd för?
"Om du håller vad du lovar så är hållhakarna inget problem."
"Märker du hur det här kan förklara varför du misslyckas i livet?"
"Du litar ju inte på dig själv."
Så jag gav henne videofilmer och bilder-
-ett brev till min bror om att hans flickvän var otrogen-
-och lösenorden till mina konton på sociala medier.
Hon godtog det och började berätta om DOS.
Men hon kallade det för "Löftet".
Det var ett löfte att utvecklas bortom alla ursäkter-
-och att trotsa alla rädslor.
Och att acceptera henne som min lärare och vägledare.
Men med kontroversiella termer som "mästare" och "slav".
Jag blev förvånad över att en svart kvinna gick med på nåt sånt.
Jag förstod inte hur hon kunde acceptera det.
Hon sa: "Lita på mig. Jag har hanterat såna reaktioner."
Sen sa hon: "Du är redan en slav inför dina rädslor."
För att bli starkare kvinnor måste vi lära oss att trotsa våra rädslor.
"Du blir min slav, men det är för ditt eget bästa."
Jag fick chansen att vara vän med en kvinna på ett djupare plan.
Hon erbjöd en värld med ärlighet där jag kunde vara nöjd med livet.
Jag kunde inte säga nej.
Så jag flyttade till Albany i två veckor.
Det blev fyra veckor och sen stannade jag bara.
Det var så allt började.
SOMMARENS MÅL 2016
Jag fick skriva en lista med mål och ett av målen var viktminskning.
Hon fick hjälp av sin mästare som var min stormästare-
-och de tyckte att det vore en bra startpunkt.
Försöker man gå ner i vikt så ser man tydligt sina begränsningar.
Det var en av vägarna mot utveckling. Så jag började räkna kalorier.
Mästare, får jag 205 kalorier? Mästare, får jag 75 kalorier?
Jag fick be om lov för alla kalorier. "Mästare, får jag 84 kalorier?"
"Mästare, kan jag få 92 kalorier?"
Mitt förhållande med min kropp ska vara kärleksfullt och närvarande.
Maten får inte lindra mina obehag.
Jag får jobba på det hela tiden för att utveckla mig själv.
I Albany vaknade jag klockan sex och duschade kallt i två minuter.
Sen meditation, skriva dagbok och laga frukost.
Allt mättes och fotades för att få tillåtelse att äta det.
Jag jobbade med klippningsjobb på frilans.
Åt lunch, räknade kalorier, mer jobb. Beredd på beredskapsövningar.
BEREDSKAP
Det är när man får ett mess från sin mästare.
Man svarar "RM - redo mästare" och måste göra det inom en minut.
Det skulle man vara redo för alla timmar om dagen.
Jag behövde visa mitt engagemang och genomföra dagens rutiner.
Saker man intalade sig själv att man ville göra.
Det fanns en aspekt av det som var jätterolig.
Det kändes som jedi-träning.
Jag vill vara disciplinerad och göra allt jag säger att jag tänker göra.
Oavsett hur dåligt eller jobbigt det känns.
Jag vill vara nån vännerna litar på och en person jag kan beundra.
Det är ett livslångt åtagande utan återvändo.
Trots allt som hände så hade jag inte full förståelse av vad DOS var.
Jag visste inte hur många som var med.
Rachel sa att jag inte under några omständigheter fick prata om det.
Jag skulle få veta vem stormästaren var när jag hade visat mig värdig.
Innan jag träffade dig blev jag frågad-
-vad jag ville åstadkomma med min karriär.
Och jag ville ändra på hur unga kvinnor ser sig själva.
Jag visste vad jag inte ville vara men inte vad det skulle ersättas med.
Allison var väldigt intressant.
Hon verkade väldigt självmedveten och ärlig med sina egna brister.
Med tanke på hur jag känner just nu under den här resan-
-så är jag en väldigt ung lärling.
Hon var väldigt snäll mot mig. Hon brukade nästan dalta med en.
Hon tog med mig till New York City för att shoppa.
Hon uppmuntrade mig att köpa jättetajta jeans.
Det var som när ens storasyster hjälper en med kläderna.
Jag antog att Allison var Rachels mästare och min stormästare.
Hon pratade om ett kollektiv för kvinnor-
-som stärkte självkänslan och gjorde världen bättre på samma gång.
Vi kunde vara tusentals och miljontals kvinnor som gjorde så här.
Det är ett jättefint kall. Jag vet att det finns fler kvinnor.
Det här är underbara India.
- Är du lycklig? - Jag är lycklig.
India var den fösta som utsågs till en av mina faddrar.
Hon ingick i DOS under Allison.
Första gången jag träffade henne så charmade hon mig.
Du dödar den.
Det var så skönt att ha nån att prata om DOS med.
Vi stod varandra väldigt nära.
Bonnie: Du har kungligheter och kändisar i släkten.
Kan du berätta hur det kändes?
Jag har en väldigt bisarr bakgrund.
Mormor är släkt med engelska kungahuset och tsarer i Ryssland.
Sen kommer jag även från den moderna sidan av Hollywood.
Föräldrarna är i den branschen.
- Ha en fin kväll, gumman. - Jag älskar dig, mamma.
Jag ser min barndom som priviligierad.
Jag har alltid undrat vad jag kan göra av det.
Det kan kännas som ett stigma att komma från en sån familj.
Men så behöver det inte vara.
Människor vill bättra sig och göra nåt gott i världen.
Jag har alltid velat komma på vad jag tycker vore gott-
-och använda mina förmåner för att uttrycka det.
Jag har pratat med India. Hon tycker inte att det finns några offer.
Alla får fatta sina egna beslut och hon borde få leva som hon vill.
Jag frågade rakt ut: "Är du brännmärkt?"
Hon ljög inte. Hon sa att hon var brännmärkt och att det var underbart.
Hon sa: "Jag har aldrig känt mig så glad och betydelsefull förr."
Innan jag var med i DOS så lyckades jag aldrig tro på nåt.
Jag bara konsumerade och sprang i ekorrhjulet.
I Albany fokuserade vi på nåt som kändes äkta.
Det kändes hoppfullt men var på samma gång jättejobbigt.
Varje dag skulle jag skriva upp mina misslyckanden.
Man skulle fundera på allt man hade misslyckats med under dagen.
Hur det påverkade en själv, ens mästare och hela gemenskapen.
Man skulle tänka på hur man kunde bättra sig.
Om man gjorde nåt dumt så bröt man mot kontraktet.
Det var som att man hade haft sönder sig själv.
För man gjorde nåt som gick emot ens moral och värderingar.
Sen fick man komma på hur man kunde gottgöra för sveket.
Man fick hitta på konsekvenser som kallades för botgöringar.
Vad är botgöringen för att ha känt stolthet och ilska?
Kliv upp klockan fem och stå upp i tio minuter.
Vad är botgöringen för att reagera på sin smärta?
Fasta nästa dag.
Genom bestraffningen lärde jag mig att inte upprepa dåliga beteenden.
De sa att min brist på lydnad framhävde mina misslyckanden.
Jag tänkte att ju lydigare jag är desto framgångsrikare blir jag.
Du behöver hårdare konsekvenser.
Som botgöring ska du be om lov varje gång du vill messa.
Skickar du inte messet till mig först så får du smisk.
Är det förstått?
Att du dröjer med att svara är ett problem.
Ja, min mästare. Jag förstår.
Du måste prioritera det här.
Ja, min mästare. Det ska jag göra.
Det var samtidigt som de ville att jag skulle gå ner i vikt.
Rachel bad om fler hållhakar, fler foton och fler dokument.
Det var inte vad vi var överens om men hon sa att det var det visst.
När jag fick henne som mästare så skulle jag underkasta mig henne helt.
Jag fick vänja mig vid mitt nya liv.
Många gånger ifrågasatte jag hela processen.
Det kändes bara löjligt.
I slutändan fick jag prata med Allison.
Hon sa att paniken spirade ur mina rädslor och begränsningar.
Hon sa: "Du är så egenkär."
"Din stolthet är som en plastfilm över dina ögon."
"Alla märker den utom du."
"Det finns så mycket mer, men du vägrar släppa taget om ditt ego."
Det var då jag nådde en vändpunkt.
Antingen fick jag fortsätta lida eller så fick jag lov att skärpa mig.
Det var då jag slutade kämpa.
Med övningarna så övervinner du dina rädslor.
Du kapar banden till lidande och ersätter dem med glädje.
Man lär känna smärtan som människa och får ett stort samvete.
Med samvetet följer smärta och den smärtan är bra.
Det viktigaste är att smärtan inte ska kopplas till lidande.
Så vi får mer smärta i våra liv men inget lidande.
Det här är min veranda. Jag älskar er och saknar er.
Jag lärde känna India med tiden.
Jag märkte att hon erfor samma känslor som jag.
Man märker när nån har gråtit.
Eller har varit med om en känslosam berg-och-dalbana.
India förändrades på samma sätt som jag.
Om jag kan motsätta mig allt jag är rädd för-
-så blir jag nog mycket stoltare över det jag lämnar efter mig.
India messade mig.
Hon hade inte haft mens på ett år och började tappa håret.
Så och gick till en läkare.
Enligt läkaren var hennes livmoder som på en kvinna i medelåldern.
Hon förstörde sina möjligheter att nånsin kunna bli gravid.
Och hon behövde psykiatrisk vård.
Nippy och jag känner att det är vårt ansvar att hjälpa India därifrån.
Vi var där under introduktionen och de första fem dagarna.
Vi ingick i teamet som värvade henne.
När Catherine ringde-
-så sa jag att vi skulle göra allt för att få tillbaka India.
Nu när jag har mer information så märker jag hur allt hänger ihop.
Bonnie sa att Keith alltid kastade blickar efter henne.
Han ropade på henne och sökte hennes uppmärksamhet.
Men hennes instinkt var att hålla sig undan.
Sen förändrades allt efter en promenad med Keith.
Det var då han slog klorna i henne och hon slutade göra motstånd.
Han manipulerade henne från första början.
Sen gjorde Allie Mack allt för att bli hennes vän-
-för och få bort henne från Bonnie och leda henne till Keiths säng.
Jag ska göra allt för att få India därifrån.
Jag tror att vi kan få hem henne.
Ärligt talat, så vet jag inte hur.
Allison Macks första möte med Keith 4 november 2006
Är konst viktigt för dig? Varför?
Varför konst är viktigt? För att det är... Jag tror...
Så mycket av den jag är utgörs av konsten.
Ge mig ett exempel.
När jag ser en film eller ett konstverk-
-så händer nåt underbart och jag blir lycksalig och glad.
Du kan öva upp dig att skapa-
-ett extremt lyckorus över vad som helst.
- Vi lär ut metoderna i 2C. - Vad är 2C?
En av våra intensivkurser. Vad heter den?
Civilisation och mänsklighet.
Tänk om vår konstnärliga strävan är falsk.
Tänk om konsten är en ursäkt för ens brister.
Det är den ibland.
Dina mest upprymda stunder är dina för alltid, utan konsten.
Tyvärr måste man släppa tanken på att det kommer från konsten.
Att känna att konsten är nödvändig är nästan som självfördömelse.
Varför är det så känsligt?
- Hejsan! - Hon filmar nära inpå.
Jag borde vara van. Jag jobbar ju med sånt här.
Du säger nåt jag aldrig har tänkt på.
En del av mig får panik om jag måste acceptera det.
Jag är van vid självfördömandet. Jag är bekväm med det.
Om jag släpper den tron-
-att det inte är konsten, utan att det är jag som skapar känslan-
-så måste jag lita på-
-att jag själv är kapabel att skapa den känslan.
Men det gör jag nödvändigtvis inte just nu.
Det är lite otäckt, eftersom jag vill ha den känslan.
Kan du ge mig en EM? Inte nu, men nån gång?
Jag brukar inte göra på det viset. Vi får se vad som händer.
Jag vet inte hur det går till. Jag håller på att tappa oskulden.
Jösses. Nu rodnar jag.
Till viss del fick du ett genombrott när det gäller konsten.
Det kändes.
- Tack. Kramas du? - Jag både kramas och pussas.
- Fin röst. - Tack detsamma.
Allison ville att jag skulle träffa Keith.
"Du måste träffa Keith. Kom till volleybollen."
Hon inspirerade mig att fråga honom nåt.
Hon sa att det vore bra för mig att prata med honom.
- Jane: Hejsan. - Keith: Hej.
Ni är här för att ni vill veta nåt som jag redan vet.
Om ni inte kan lösa ett problem-
-så krävs nya metoder för att betrakta problemet.
Vi kan ta ett av problemen som du kämpar med och lösa det.
Vad vore det värt? Hur skulle det förändra ditt liv?
- Det låter bra. - Det är det vi säljer.
Man är rädd för det okända eftersom det känns otäckt.
Och konsekvenserna kan vara jobbiga.
Man kan må dåligt men ändå göra det som är rätt.
Med karaktärsstyrka erfar man känslor men med ett orubbligt lugn.
Totalt hängiven.
Första gången man erfar det så känns underbart.
Vill man bli en lyckomiljonär-
-så är det positiv bekräftelse på att man är på rätt väg.
Tack.
Kurserna var livsomvälvande och det var han som låg bakom dem.
Det känns alltid olustigt. Tack.
Jag var mån om att vara nära honom och ville lära mig allt av honom.
Keith: Om ni för ett ögonblick kunde tänka:
"Vad skulle en fulländad själ göra i det här ögonblicket?"
Då finns alternativet att göra så.
Man skriver sin bok längs vägen.
Sen har vi definitionen av helvetet som jag tycker om.
- Jane: Vad är det? - Keith: Jag trodde att du visste.
Definitionen av helvetet är att man dagen då man ska dö-
-får träffa sig själv som man kunde ha blivit.
- Jane: Väldigt träffande. - Keith: Verkligen.
Varje stund avgör vi skillnaden. Det är mitt citat.
- Jane: Keith Raniere, 2012. - Nej, det ingår inte i citatet.
Jane: Jättebra.
Det kändes som att han lärde mig att förstå mig själv bättre.
Det fortsatte på samma vis ju mer jag vidareutbildade mig.
Vår syn på oss själva som kvinnor-
-formas av en kultur som dominerats av manliga principer.
Rachel berättade om JNESS. Det var enbart för kvinnor-
-som ville utforska könsrollernas påverkan på samhället och våra liv.
Det tar lång tid att ändra på indoktrineringen allt grundas på.
Det är ett samhälleligt problem.
JNESS förklarade varför vi gjorde det vi gjorde i DOS.
Vi stärktes som kvinnor i en mansdominerad värld.
Efter JNESS förstår man konflikten mellan män och kvinnor bättre.
Det innebär inte att kvinnor ska underkasta sig.
Men de blir tvungna att slåss för sina ståndpunkter.
Det ger kvinnor helt nya begreppsramar.
JNESS var Keiths idé, men grundaren hette Pam Cafritz.
Hon var Keiths livspartner.
Keith bad mig att filma Pam.
Hon var döende i cancer när jag träffade henne.
Jag var med när dödsbudet kom och filmade en minnesvideo.
Hon såg allt jag inte ville eller kunde se i mig själv.
Hon sa att man inte behövde gå den konventionella vägen.
Det var som att hon kunde förutse min potential.
Jag saknar dig, Pam.
Jag ska fortsätta öva.
Pam trodde på Keith till hundra procent.
Hon litade helt på att han var god och att han hade rätt.
Och att nästan som... att det här aldrig kunde hända.
Pam såg hur kvinnors värde underskattas i världen.
JNESS skulle släppa lös kraften som kvinnor redan bar på.
Och hon älskade förhållanden.
JNESS lär kvinnor att vara vänner med varandra.
Jag tittade på filmmaterialet då folk förklarade hur mycket hon betydde-
-och hur mycket hon älskade Keith.
Jag lärde känna Pam och lärde känna Keith genom Pam.
Jag träffade Pam för 30 år sen i en skidbacke.
Jag var nog 26.
Han förklarade vart han ville nå och vad han ville göra.
Och jag kände på mig att han var annorlunda.
Han sa: "Följ med mig." Och jag sa: "Okej."
Vi banar en väg-
-som förhoppningsvis miljontals människor kommer att följa.
Jag skapade modulerna med kvinnorna i åtanke.
Förhoppningsvis leder allt till djupare förståelse.
Det är syftet.
Det var en vändpunkt i mitt förhållande med Keith.
Som liten tänkte jag på mina hjältar och önskade att ha fått vara med.
Sen kom insikten att vi har nått fram och verkligen får det gjort.
Allt tack vare ert stöd.
Jag hade aldrig trott att vi kunde samlas så här enade.
Tycker ni att jag har åstadkommit nåt så är det viktigt-
-för jag har alltid velat förtjäna min auktoritet.
Han är ledaren till en filosofisk rörelse.
Kvinnor som män beundrade honom eftersom han påverkade deras liv.
Men jag inbillade mig inte att han var en gud eller halvgud.
Han kändes förtrogen.
Han sa att jag förstod saker mycket snabbare än andra-
-och att det kändes skönt.
Jag blev smickrad över att jag var speciell-
-och att han ville umgås med mig.
Keith: Betrakta det som att hjärtat utvecklas.
Kärleken finns inom oss och utanför våra kroppar.
Kärleken är känslomässig tills vi når bortom oss själva.
Tills det inte handlar om oss själva utan den andra personen.
Och bortom det finns kärlekens principer.
Ibland offrar vi varandra för kärlekens skull.
Då det inte är för ens egen skull utan för ett högre syfte.
Kärleken är en krävande moralitet.
- Förstår du? - Jane: Ja.
Jag stannade kvar på volleybollen när alla andra hade åkt hem.
Han frågade om min syn på förhållanden-
-och hur jag ville förhålla mig till honom.
Han frågade hela tiden vad jag egentligen ville.
Jag ville lära mer av honom som person-
-utan att det behövde bli fysiskt, men jag var öppen för allt.
Sen kysstes vi.
Det var då jag inledde ett fysiskt förhållande med honom.
Men jag fick lov att gå ner i vikt innan vi hade sex.
Han tog med mig till biblioteket som var hans arbetsrum.
Det fanns en liten loftsäng där.
Vi hade stunder med varandra-
-då jag kände mig knäpp, illamående och skakig efteråt.
Det kändes konstigt i kroppen.
När jag berättade det sa han att vissa är känsliga för olika energier-
-och att han gav mig massor med energi.
Alison kände till vårt förhållande.
Hon sa: "Jag vet att Keith hjälper dig med kroppsgrejer."
"Vissa kan bli förbryllade över det men han vill bara hjälpa andra."
Jag frågade honom varför han litade på mig och ha sa:
"Jag känner mig mycket närmare dig sen du gav så många hållhakar."
Det var då han sa att det var han som bildade DOS.
Han sa: "Jag vet vad ni håller på med."
"Det var min idé. Jag skapade det."
"Allison är min slav och därigenom är jag är din stormästare."
"Men ingen kommer att få veta att jag är inblandad."
Jag undrade om han kunde beordra mig vad som helst.
Han sa: "Det kan jag, men jag gör det inte."
Han sa att han skapade DOS-
-när han såg kvinnor omintetgöras av högt uppsatta män-
-när de försökte göra nån skillnad i världen.
Han sa att det kunde användas för att nå ett högre ändamål.
Då vi drar nytta av vår personliga utveckling i världen utanför.
Jag slogs av tanken att det kunde användas i ont syfte-
-men jag ville tro på honom och det var det viktigaste.
Jag ville tro att han var god.
Jag vet inte hur vi ska få ut India-
-om hon är intim med Keith och han har ett Svengali-grepp om henne.
Jag tänker hela tiden: "Det måste finnas ett sätt."
Men jag vet inte vilket det är.
De gör allting med ett tydligt mål-
-och kamouflerar det som personlig utveckling och gemenskap.
De ser sig som moraliskt överlägsna och det gör mig arg. Lägg av med det.
Jag tänker messa Lauren, Nancy och Keith.
De ska förstöra alla hållhakar och jag tänker kontakta polisen och FBI.
Annars dyker jag upp och... Nej, inget sånt.
Utan fru och barn så skulle jag sitta i fängelse nu.
Jag var redo att utplåna det där jävla stället.
Jag har läst på om brännmärken.
När man genomlider nåt sånt så tvingas man in i dissociation-
-som får en att känna att man tillhör nån annan.
Vill du se det?
Jag har sett bilder på brännmärket, men om du vill visa så vill jag se.
Vill du göra det nu?
Mark: Catherine?
Catherine: Jag har pratat med Frank Parlato.
Vet du att han har en hemsida där han försöker avslöja sekten?
Mark: Ja, han brukade jobba med Keith.
Jag berättade för honom hur jag har det med India.
Och han kände inte till DOS.
Det vore bra om du pratade med honom.
Frank Parlato brukade jobba för Keith och NXIVM.
De blev ovänner och företaget attackerade honom.
Han skapade bloggen "Frank Report" där han sprider information om NXIVM.
På den tiden aktade jag mig för honom.
Mark: Frank blev anmäld av Keith-
-så han försöker avslöja dem innan de orsakar större problem för honom.
Catherine: Han var väldigt stöttande.
Vi visste att de tänkte brännmärka fler.
Catherine hoppades att India skulle läsa om det och inse farorna.
Vi kunde inte vänta. Vi behövde sprida informationen.
Och Frank skulle sprida den.
Mark: Frank? Vet du vem jag är?
Frank: Ja.
Mark: Jag är extremt paranoid just nu.
Frank: Man drabbas av paranoia när man har med Keith Raniere att göra.
Det vore toppen om jag fick lite bakgrundsinformation.
Är det sant att de brännmärker kvinnor?
- Jag vet att det är sant. - Hur fick du veta det?
Jag namnger ingen, men jag har en informant som har berättat.
- Hur vet du att det är sant? - Hon har bildbevis.
- Är hon brännmärkt? - Ja.
Jag berättade för Frank om brännmärkningen.
Det var rätt otäckt, men som anonym kändes det ändå tryggt.
Jag kände mig som en rättskipare med ett uppdrag.
Jag var så arg. "Dra åt helvete. Ni har jävlats med fel människa."
Del 1: Brännmärkta slavar
Brännmärkta kvinnor ingår i Ranieres kvinnogrupp.
Ett hemligt sällskap för kvinnor med hållhakar som insats.
Brännmärkta kring skrevet.
När Frank publicerade uppgifterna fick hela organisationen panik.
Många började ställa frågor. Det var det som var vår plan.
Vi ville inte bara avslöja dem, utan även att få folk att lämna sekten.
Franks rapport slog ner som en bomb.
Jag visste inget om brännmärket med Keiths initialer.
Det var första gången jag insåg att allt inte var som det verkade.
Sen fick jag höra om ett uppdrag en vän hade fått.
Att förföra Keith och ta en bild för att visa att det var slutfört.
Jag greps av panik.
Keith ringde upp mig.
Han frågade hur jag mådde och jag sa att jag kände mig otrygg.
Och jag krävde svar.
Hur kan nåt så bra ha blivit så hemskt?
Han sa att olika mästare hanterar sina slavar på olika sätt.
Han bad mig respektera det men det gick inte ihop för mig.
Jag ville veta hur det här kunde vara okej.
Hans svar kretsade kring mina behov och mina rädslor.
Men han svarade inte på frågorna. Han är en jätteduktig säljare.
Ju mer vi pratade desto tydligare blev omfattningen av bedrägeriet.
Det handlade om kontroll.
Jag hade inte berättat nånting för nån.
Jag kände en kvinna som jag visste var med i DOS.
Vi bestämde att vi skulle umgås mer och prata.
Jag vräkte allt över henne.
Och jag minns hennes skräckslagna min.
Jag hade inte sett mig själv som traumatiserad förrän då.
Jag undrade vad vi skulle göra och hon sa att vi bara skulle dra.
Den möjligheten fanns. Det var nåt jag kunde göra.
Jag var livrädd för hållhakarna men ville bara ta mig ut.
Så vi planerade att hoppa av tillsammans.
Jag pratade med India innan jag gav mig av.
Jag bad henne att följa med på en promenad.
Hon hade hört att jag tänkte åka och sa att hon skulle sakna mig.
Jag frågade hur hon kände inför det alla pratat om.
Hon sa: "Jag känner mig inte som ett offer."
"Jag har det kämpigt men känner hur jag blir starkare."
"Så min upplevelse är helt annorlunda."
Hon verkade säker på att hon gjorde det enda rätta.
Sen sa hon: "Jag hoppas att du hittar det du letar efter."
När man hoppar av så förlorar man inte bara minnena och gemenskapen.
Man förlorar tanken på vad man kämpade för också.
Och det är jättesvårt att ersätta.
Du är den enda som har makten över ditt liv.
Jag är tacksam, för att jag vet hur det känns att offra den-
-och känner styrkan av att ta tillbaka den.
India: Folk du jobbar med är brottslingar.
Din expert Frank får betalat för att svartmåla oss.
Jag tänker inte prata med dig eftersom du försöker skada oss.
Aldrig att mitt barn som jag har känt i 26 år-
-skulle vara frivilligt inblandad i det hon håller på med just nu.
Det är omöjligt.
Hon har intalat sig själv att brännmärket med nån mans initialer-
-och att låta sig utnyttjas för sex skulle vara karaktärsdanande.
Den här organisationen har stulit mitt barn.
Jag tänker göra allt som krävs för att få tillbaka henne.
Text: Magnus Öberg www.sdimedia.com