Kun olin pieni,
luin sarjakuviani yhä uudestaan.
Ahmin niitä.
Olen aina halunnut sarjakuvataiteilijaksi,
mutta olen aina pitänyt sitä mahdottomana.
Pienenä tarinankertominen oli minulle pakkomielle.
Tunsin jatkuvaa tarvetta -
piirtää edellisen illan ajatuksiani.
Aamulla riensin piirtämään niitä.
Kaikki lapset kai piirtävät.
Kysymys kuuluu: "Milloin henkilö lopettaa piirtämisen?"
Sarjakuvissa -
taiteilija hallitsee tarinaa eniten.
Miten näytetään tunteita vain näillä pienillä viivoilla?
Miten näytetään jonkun kokema tuska?
Käsimerkeillä, silmän liikkeillä -
ja kehon rakenteella ja -kielellä.
Stan sanoi aina, että Marvel Universe on maailma ikkunasi takana,
että hän halusi ihmisten kokevan -
sarjakuvan maailman omakseen -
ja näkevän itsensä hahmoissa.
Marvelilla on noin 3 500 taiteilijaa maailmanlaajuisesti.
Meillä on kehittäjiä melkein joka maassa -
edistämässä Marvel Universea.
Hahmomme edustavat ihmisiä kaikilta elämän osa-alueilta,
ja kehittäjämme tuovat tarinansa niihin hahmoihin.
Ainutlaatuisuus, tyyli, omaperäisyys, sisukkuus -
ja erilainen tarinankerronta, jotka saamme käyttämällä -
kansainvälisiä taiteilijoita, tuottavat meille erilaisia tarinoita -
ja erilaista tarinankerrontaa.
Nyt on ympäri maailmaa lukijoita, joita voivat inspiroida -
oman kulttuurin kirjoittajat ja taiteilijat.
"Tiedätkö, että taiteilija on Espanjasta?
Tämä Ranskasta. Tämä Brasiliasta.
He ovat kuin minä."
He tekevät sarjakuvia,
joita miljoonat lukevat ympäri maailmaa,
ja se inspiroi.
Javier Garrónin työ Miles Morales: Spider-Manissä,
on ollut uskomatonta.
Hänen hahmoille antamansa mittakaava, ulottuvuus ja voima,
kun he pukevat asun, käyttävät voimiaan -
ja taistelevat, poikkeaa täysin muiden nykytaiteilijoiden työstä.
Natacha on taikuri.
Hänen piirrostyylinsä Moon Girl and Devil Dinosaurissa -
on todella minimalistista sivulla,
mutta hän välittää maksimimäärän tietoa,
ja se räjäyttää tajunnan.
Tietyt taiteilijat vain osaavat.
He ovat pelottomia tarinankertojia.
Heidän asuinpaikastaan,
elämäntavastaan ja kulttuuristaan huolimatta -
he laittavat osan itsestään hahmoihin.
Natacha ja Javier ovat sellaisia tarinankertojia.
MAHTAVAT KÄSITYÖLÄISET
Marvelin alussa -
kaikki työskentelivät saman katon alla luomassa sarjakuvia.
Päätoimittaja
Aikoinaan Marvelin Bullpenissä, koska tehtiin monia tarinoita...
Professori
...Stan Lee keksi välillä vain juonen.
Joissakin kuuluisissa kohtauksissa hän kutsui taiteilijan toimistoonsa.
Hän näytteli tarinan.
Hän antoi sen Jack Kirbylle tai Steve Ditkolle,
jotka piirsivät sen.
He palasivat takaisin 20-sivuisen tarinan kanssa.
Vanhan sanonnan mukaan kirjoittaa siitä, minkä tuntee.
Kun Marvel Universe luotiin,
se oli New York Cityssä joukko valkoisia miehiä,
joka keksi hahmoja,
jotka tavallaan perustuivat heihin.
He piirsivät New Yorkin ja hahmot ja ihmiset ympärillään.
Sarjakuvia ei tehdä enää siten.
Tämä globaali luova kulttuuri, jossa elämme,
on tuonut yksilöllisyyttä, ainutlaatuisuutta ja aitoa kulttuuria -
tapaamme kertoa tarinoita graafisesti.
Ihmiset kertovat tarinoita kotipaikastaan.
Kirjoittaja
Elämänkokemuksella, taiteilijan taustalla -
ja häntä ympäröivillä asioilla on väliä.
Se vaikuttaa tapaan piirtää.
Siihen, mitä hän painottaa piirtäessään.
Miten hän miettii tarinankerrontaa.
Kerron kirjoittajaksi ja taiteilijaksi pyrkiville,
ettei ole rajoja,
jos haluaa töihin Marvelille.
Kun saa eri paikoista kehittäjiä,
joilla on erilaiset elämänkokemukset,
kertomaan näkemyksensä supersankarista,
tarinat sen kuin paranevat.
Synnyin Etelä-Espanjassa El Puerto de Santa Maríassa,
joka sijaitsee Cádizin provinssissa.
Se on Espanjan eteläisin alue.
Se on hyvin pieni ja kaunis kalastajakylä.
Rakastin tarinoita.
Istuin tuntikausia huoneessani lukemassa.
Kun muu perhe puuhasteli omiaan,
minä luin huoneessani.
Aloitin Disneyn sarjakuvista.
Mikki Hiiri,
Aku Ankka,
Ankronikka -
ja espanjalaiset sarjakuvat,
kuten Älli ja Tälli ja Zipi y Zape.
Luin ne niin nopeasti,
että isä asetti säännön.
"Sama sarjakuva pitää lukea kolmesti, tai uutta ei tule."
Olin tosi pieni, kun aloin piirtää -
paljon Aku Ankkaa.
Osaan piirtää Akun Ankan minuutissa silmät sidottuina.
Kun olin 12- tai 13-vuotias,
kävimme Cádizissa silmälääkärillämme -
ja kävelimme valtavan kirjakaupan ohi.
Kävin ensi kertaa erikoistuneessa kirjakaupassa.
Sellaisia ei ollut El Puerto de Santa Maríassa,
vain maakunnan pääkaupungissa Cádizissa.
Menimme sisään. Juoksin sarjakuvaosastolle.
Katsoin niitä, ja isäni sanoi:
"Valitse yksi. Ostan sarjakuvan sinulle."
Päätin ostaa supersankarisarjakuvalehden.
Se oli -
lopun alku.
Se koukutti,
koska opin asioita.
Pääsin yhtäkkiä käsiksi kokoelmaan -
uskomuksia, rotuja ja uskontoja,
joita ei ollut Cádizissa eikä El Puerto de Santa Maríassa.
Se oli melkein uskonnollinen kokemus.
Lukemani asiat vaikuttivat asioihin, joita halusin piirtää.
Synnyin Ibizalla, mutta vartuin Andalusian Málagassa -
Torremolinos-nimisessä pikkukaupungissa.
Perheeni on kaksirotuinen.
Isäni on valkoinen ja äitini musta.
Erotuimme 80-luvulla.
Espanjassa ei ollut monia maahanmuuttajia,
ja oli järkyttävää olla musta Espanjassa.
Kun musta henkilö nähtiin,
häntä osoiteltiin -
kuin se olisi epätavallista.
Olin kovin ujo lapsi.
Minua osoiteltiin.
Koulussa minua kiusattiin ensimmäiset vuodet.
Tiesin jo pienenä, että osasin piirtää.
Piirsin paetakseni todellisuuttani.
Yritin kuvitella mielikuvituksellisia maailmoja.
Koska tunsin itseni erilaiseksi -
fyysisten ominaisuuksieni takia,
etsin tapoja viihdyttää itseäni sarjakuvilla tai TV:llä.
Näin X-Menin ensin piirretyssä, jota näytettiin Espanjassa.
Rakastin sitä. Se oli intohimoni.
Kun sain tietää sen olevan sarjakuva,
juoksin lehtikioskille.
Se oli ryhmä siistejä supersankareita,
jotka kaikki olivat eri maasta.
Oli Storm,
joka oli afrikkalaista syntyperää -
ja omasi mahtavat valkoiset hiukset.
Hän oli vahva nainen -
ja on usein ollut X-Menin johtaja.
Se oli minusta mielenkiintoisinta.
Storm oli ensimmäinen värillinen, jonka näin sarjakuvissa ja piirretyissä.
Se oli vaikuttavaa,
koska mietin: "On minulta näyttäviä ihmisiä."
Rakastuin hahmoon ja sen kerrontatyyliin.
Ne kiehtoivat minua.
Piirsin häntä jatkuvasti.
Kun näin X-Menin, samaistuin heihin.
Kaikki tarinat, joiden hahmoilla on voimia,
mutta yhteiskunta ei hyväksy heitä,
vaikuttivat minuun,
koska elin sitä elämää.
Tunsin itseni eristetyksi,
ja minulla oli supervoima,
joka oli piirtäminen.
Vain se sai ihmiset kehumaan minua.
Minua kiusattiin, koska olin musta.
Sitten sanottiin: "Olet hyvä piirtämään. Piirrä minulle tämä."
Sen ansiosta kiusaaminen loppui.
Tavallaan piirtäminen pelasti minut koulussa.
Taiteilijan käyttämä väline -
on hänen itsensä jatke.
On ajatus, että voi tunkea itsensä hahmoon.
Se pätee sarjakuvantekijöihin ja sarjakuvapiirtäjiin.
Osin siksi, että he heijastavat itsensä kuvaan,
mutta myös siksi, että ihmiset tulkitsevat viivoja.
Jokainen viivan kiekura on tunne.
Kun herättää taideteoksen henkiin,
on vaikea olla laittamatta itseään työhön.
Minulle on tärkeää, että tyylin rajoissa -
hahmo muistuttaa todellista.
Kun Lunella liikkuu näin,
olen yrittänyt tehdä siitä mahdollisimman aitoa.
Kuvasin itseni matkimassa sitä.
Hulluja asentoja.
Pyjamassani.
Haluan ilmeistä aitoja.
Katson suuni muotoa ja kasvojeni ilmettä.
Tuo on kissani.
Kolmosnumerossa hän tekee näin.
Natacha laittoi paljon itseään Moon Girlin alkuvaiheisiin.
Mikä sattuikin olemaan lähellä häntä,
ehkä hän omaksui, ehkä vaihtoi näkökulmaa.
Kirjoittaja
Se on sekoitus kaikkea.
Olemme kaikki kehittäjiä,
mutta Natacha on antanut eniten Moon Girliin.
Dinosauruksella on oma luonteensa.
Halusin siitä hauskemman ja lempeämmän, kuin koiran.
Devil Dinosaur on kuin koira.
Jack Kirby loi 70-luvun lopulla -
stripin nimeltä Devil Dinosaur.
Moon-Boy oli hahmo siinä, nuori luolamies.
He ystävystyivät.
Se ei menestynyt. Se kesti vain yhdeksän numeroa.
Se oli visuaalisesti loistava, mutta alkeellinen tarina.
Ajattelin, että voisimme tehdä Moon-Girlin.
Kirjoittaja
Luolanaisen sijaan hän olisi nykyaikainen tyttö.
Amy Reederin Moon Girl -luonnoksia.
Hahmo oli pyörinyt ajatuksissani.
Hän oli sosiaalisesti kömpelö ja todella fiksu.
Hän rullaluistelisi ympäri kaupunkia -
ja taistelisi rikoksia vastaan.
Moon Girl -lehtien tyyli tuli hassusta paikasta.
En aloittanut Moon Girl -projektia -
ajattelemalla: "Teen sen näin."
Halusin tehdä jotain mukavaa ja hauskaa.
Katsoessani sitä sanoisin:
"Onpa hauska. Haluan jatkaa lukemista."
Hän halusi piirroselokuvan tyyliä, koska se oli suunnattu lapsille.
Siitä se lähti.
Piirrän yksinkertaisia viivoja, joista pidän.
Moon Girl on Marvel Universen älykkäin henkilö.
Kun aloimme kehittää sitä, mietimme paljon:
"Mitä se tarkoittaa? Mikä hänessä on älykästä?"
Yhteiskuntamme tulevaisuus perustuu teknologian kehitykseen.
Mitä siis tarkoittaa, kun värilliset ihmiset -
puhuvat tekniikasta ja matematiikasta?
Siitä Moon Girlissä on kyse.
Hän on keksijä.
Hän luo epätavallisia asioita tavallisista esineistä.
Valitsin nämä lelurakennussarjaosat -
ja lisäsin taskulaskintutkan.
Lopputulos on hauska.
Sarjakuvan luovat ryhmät ovat usein järjestettyjä avioliittoja.
Sinua pyydetään lehden kirjoittajaksi, ja toimittaja sanoo:
"Saat pariksi tämän taiteilijan."
Joskus löytää kultaa ja onnistaa -
ja saa oikeanlaiset työtoverit -
ja oikean yhdistelmän ihmisiä,
niin voi tehdä jotain erityistä.
Mielestäni kirjoittajan motivaationa pitää olla:
"Miten saa taiteilijan menestymään?"
Koko prosessia ei ole suunnattu -
sarjakuvan lukijalle.
Teksti on suunnattu taiteilijalle.
Kun saan käsikirjoituksen,
luen sen pari kertaa ja teen kuvakäsikirjoituksen,
sommittelun, kuten Yhdysvalloissa sanotaan.
Otan ensiksi vihkoni -
ja piirrän luonnoksia.
Sivun sommitteluun -
käytän tietokonettani.
Anatomiaan käytän animaatio-ohjelmaa.
Minulla on arviot hahmon mittasuhteista.
Esimerkiksi tämä on Miles.
Hän juoksee, mutta haluan sen näyttävän liioitellulta.
Haluan jalan tähän ja torson työnnettynä eteen, jotta se on selvempää.
Tästä voi asettaa hahmon haluamallaan tavalla.
Kun tulee sivulle, se pistää silmään. Se on avain.
Kutsuimme niitä englantilaisella termillä "money shot".
Kaikki hahmot toimivat ja katselevat, mitä tapahtuu.
Yhtäkkiä tulee suuri hetki, kun Spider-Man ilmestyy.
Tässä on näkymätön viiva -
ylhäältä alas. Se muodostaa Z:n.
Sen muodostavat käsivarsi, hämähäkkiverkko ja silta.
Spider-Man on Marvelin -
ehkä ikonisin hahmo maailmassamme.
Häntä joka kirjoittaja ja taiteilija -
haluaa tehdä lapsesta asti.
Ihmiset voivat nähdä itsensä Spider-Manissä.
Se, että ihmiset voivat katsoa Spider-Maniä ja ajatella:
"Tuollainen olisin supersankarina",
tavalla, joka ei ole mahdollista -
miljardöörien, alieneiden tai minkä lie kohdalla,
on Spider-Manin suurin vetovoima.
Brian Bendis, silloisen päätoimittajan Axel Alonson -
rohkaisemana, loi Miles Moralesin,
joka on tämän ajan Spider-Man.
Taiteilija Sara Pichelli suunnitteli hahmon -
sen ajan sarjakuvaan. Loppu, kuten sanotaan, on historiaa.
Kun Milesia ensin ehdotettiin, se järkytti fanikuntaa.
Osa heistä pelästyi ajatusta mustasta Spider-Manistä -
ja puertoricolaisesta Spider-Manistä -
ja halusi pitää asiat ennallaan.
Hän on tavallaan eri henkilö. Miles on musta puertoricolainen -
Brooklynista, ei Queensistä, Peteriä nuorempi -
ja edustaa silti kaikkia Spider-Manin arvoja.
Uhrautumista, kunniallisuuden vaatimista -
ja peräänantamattomuutta muita palvellessa.
Hän on klassinen Spider-Man niiden ansiosta.
Se, mitä Saladin ja Javier loivat Milesille,
on sama, mitä Stan ja Steve loivat aikoinaan Peter Parkerille.
Uudet hahmot eivät voi olla heijastuksia hahmoista,
jotka olivat niiden inspiraationa.
Se on ollut Saladinin ja varsinkin Javierin -
rakentaman Milesin visuaalisen maailman avaintekijä.
Ennen kuin näimme sivut Miles Morales' Spider-Manin ensinumerosta,
Javier jätti hahmolomakkeen, ja minä hämmästyin.
Hän oli lisännyt lehteen jotain,
jota en ollut ajatellut läheskään riittävästi.
Se oli: "Miten teinit pukeutuvat?
Millainen kampaus heillä on?"
Tavallaan en kyennyt siihen.
Olen keski-ikäinen epäsiisti tyyppi, ja Javier on paljon muodikkaampi.
Tiesin, että olimme osuneet siinä kultasuoneen,
kun aloin nähdä Twitterissä -
puhetta siitä, että Miles tarvitsee oman Instagraminsa.
Muotinsa vuoksi.
Silloin alkaa tuntua, että kertoo tarinaa yhdessä -
tärkeimmällä tavalla,
kun muodostaa sen yhdessä alusta asti.
Sarjakuvissa -
on oman itsensä pomo.
Toimittaja antaa materiaalit -
ja aikarajan,
mutta sinä itse hallitset aikaa.
Yleensä aloitan päivän aamukuudelta.
Juon kupin kahvia.
Ajan pyörällä salille.
Minun pitää mennä salille ensimmäisenä aamulla,
koska valehtelen itselleni -
enkä mene sinne, jos jätän sen myöhemmäksi.
Se on kuin korttitalo.
Jos yksi putoaa, koko talo kaatuu.
Nousen ylös, menen sinne, yksi asia tehty. Rasti ruutuun.
Sitten alan tehdä päivän työtä.
Hyvä puoli freelancerina on se, että voi nukkua myöhään -
ja päättää omista työtunneistaan.
Päivärutiinini on herätä, syödä aamiaista,
laittaa TV tai radio päälle -
ja tehdä se kiireettä.
Jalostan mielelläni ideoitani kahvilassa.
Saan parempia ideoita, kun en ole kotona.
Joskus hengailen taiteilijaystävien kanssa,
jotka myös piirtävät.
Itseni tuntien -
tiedän luonnostelevani sommittelut -
aamuisin.
Piirtämisen kovan työn -
teen iltapäivisin.
Jos pitää tehdä töitä illallisen jälkeen,
teen lisää töitä.
Jos ei pidä, menen mahdollisimman aikaisin sänkyyn,
koska seuraavana päivänä pitää tehdä samoin.
En noudata rutiinia. Olen satunnainen.
Mutta pysyn aina aikataulussa.
Jos täytyy tehdä aamuyhteen tai kahteen töitä,
sitten teen, jotta projekti on valmis seuraavaksi päiväksi.
Monet luulevat piirtämistä helpoksi,
mutta se on taistelua.
Se on kamppailua.
Aloitan ehkä hitaasti,
mielelläni myöhässä,
mutta aloitettuani en lopeta.
Täytyy kohdata muiden odotukset,
omat odotukset -
ja siihen annettu aika.
Se on sarja näkymättömiä taisteluja,
joista ihmiset eivät tiedä.
Koska kun tuote nähdään,
haluaa, että vain tulos nähdään,
ei ongelmia.
Tuo on hieno.
He vitsailevat aina.
Kahvia?
Yksi kahvi mustana.
-Kaipaamme mustaa kahvia. -Vain yksi musta kahvi.
Katsokaa, tein tämän sivun.
-Tämä on uusi asu. -Oikein hyvä.
En tiennyt päätyväni sarjakuvataiteilijaksi.
Vasta vanhempana tiesin, että sillä voi elää.
Tiesin haluavani tehdä jotain piirtämiseen liittyvää.
Harkitsin arkkitehtuuria -
ja tekniikkaa,
joten opiskelin teknistä arkkitehtuuria.
Opiskelin Granadan yliopistossa -
ja päätin, ettei se ole minun juttuni.
Siellä tapasin kuvataideopiskelijoita,
jotka viihtyivät ja piirsivät,
ja päätin opiskella kuvataiteita.
Ensimmäiset vuodet täytyy tehdä kaikkea:
kuvanveistoa, kuvataiteita, jopa vähän kokeellista taidetta.
Opiskelin myös elokuvaa, koska tein hetken lyhytelokuvia ystävieni kanssa.
Sarjakuvista oli kurssi.
Sitä opetti sarjakuvia tekevä opettaja -
Sergio García, jonka töitä julkaistaan Ranskassa.
Hän näki minussa jotain ja tuki minua alusta asti.
Tunsin voivani tehdä sarjakuvia.
Kun sain sarjakuvia tekevän mentorin,
joka kertoi, että pystyn siihen,
se oli urani käännekohta.
Se oli perusta.
Silloin aloin taistella tehdäkseni sarjakuvia.
Kadmiuminpunainen. Huulipunan punainen.
Huulipunan punainen on hyvä.
-Otan yhden tällaisen. -Selvä. Se tekee kuusi.
Kuusi, selvä.
Haluaisitko pussin?
En tarvitse. Laitan sen taskuun.
-Se on hieno. -Selvä.
Ajattelin aina,
että tarvitsin jonkin työn elämässä -
saavuttaakseni haluamani sarjakuvataiteilijan ammatin.
Osasin jo piirtää -
Aku Ankan ja Mikki Hiiren. Aloin piirtää supersankareita,
mutten osannut piirtää kaupunkia.
Lukemissani sarjakuvissa -
kaupunki oli kuin hahmo tarinassa.
Sankari, roisto ja kaupunki olivat yhtä tärkeitä.
Kaupunki oli hyvin yksityiskohtainen rakennuksineen ja ikkunoineen.
Se oli kuin oikea kaupunki,
mutta korostettu.
Katsoin sarjakuvaa ja mietin:
"Ei aavistustakaan, miten tämä tehdään."
Tulin siis johtopäätökseen,
että minun pitää olla arkkitehti.
Luulin tappavani kaksi kärpästä yhdellä iskulla.
Päivätyöni arkkitehtinä -
maksaisi laskuni,
ja osaisin piirtää rakennuksia, joten piirtäisi paremmin -
iltatyössäni sarjakuvataiteilijana.
Ajattelin yksinkertaisesti,
että tämä olisi -
salainen identiteettini.
Spider-Man on hyvin paikallinen sankari.
Heti alusta asti halusin tehdä sarjakuvan,
joka kertoo tietystä paikasta, perheestä siellä -
ja koulusta siellä.
Koska Miles on Brooklynista,
halusin Brooklynin näyttävän Brooklynilta.
Monet Marvelin tarinoista tapahtuvat Manhattanilla.
Brooklyn on ollut laiminlyöty tila Marvelin mytologiassa.
Brooklyn ei ole samanlainen kuin Manhattan,
Queens, New Jersey,
Chicago tai San Francisco.
Olen asunut Brooklynissa monta vuotta,
mutta Javier asuu Euroopassa. Hän ei voi siis -
mennä ulos katsomaan, miltä tietty kortteli näyttää.
Marvel Universe on New York.
He käyvät ulkoavaruudessa ja ehkä välillä muissa osavaltioissa,
mutta New York on iso osa Marvelia.
Moon Girl laitettiin tarkoituksella Lower East Siden Yancy Streetille,
koska Yancy Street on Jack Kirbyn nuoruuden kuvitteellinen Delancey Street.
Minulle on tärkeää, että sen nähnyt lukija sanoo:
"Tämä on aivan kuin Lower East side, ei jokin toinen alue."
Tämä on Moon Girlin koulua varten.
Löysin koulun oven Lower East Sidelta, joten se näyttää aidolta.
Hänen kouluaan ei ole olemassa,
mutta siinä on piirteitä useista alueen kouluista.
Rakennukset...
En jäljitellyt tarkkoja paikkoja.
"Tämän pitäisi olla tässä, koska niin se on kartalla." Ei.
New Yorkin vaikutelmia,
joista luon oman kollaasini kaupungista.
Tämä on Google Mapsin lintuperspektiivi.
Mutta jos tarvitsen lähteen kuvaan,
vietän aikaa tulkitsemalla sitä käsin,
millä on todella merkitystä.
Katson, missä ikkunat ovat,
missä vesisäiliöt ovat,
missä lasiseinät ovat,
roskikset, katulamppujen koon, katukyltit.
Yksityiskohdat saavat sarjakuvan heräämään henkiin.
Siten hahmot voivat olla luonnollisessa vuorovaikutuksessa kaupungin kanssa.
Opiskelin arkkitehtuuria -
kahdeksan vuotta.
Tarkoitukseni oli saada arkkitehdin tutkinto,
ja yritin sitä todella. Ihan totta.
Lupaan sen,
mutta se ei ollut intohimoni.
Halusin yhä piirtää sarjakuvia.
En ollut sitä haluava lapsi,
vaan 25-vuotias, joka halusi sarjakuvataiteilijaksi.
Kysyin: "Mitä oikein odotan? Mitä minä teen?
Odotanko merkkiä Jumalalta?"
Silloin päätin tehdä täyskäännöksen elämässäni -
ja yrittää saada uran sarjakuvien parissa.
Kun jätin arkkitehtuurin,
aloin tehdä osa-aikatöitä kaupassa.
Luin usein sarjakuvat kannesta kanteen.
Yhden sarjakuvan kirjeosastolla -
sanottiin, että saadakseen töitä sarjakuvataiteilijana -
täytyy tehdä näytesivuja.
Täytyy osata piirtää kaikkea suurta ja pientä,
laihoja ja leveitä ihmisiä,
pitkiä ja lyhyitä ihmisiä,
erirotuisia ihmisiä,
ja se pitää todistaa näytesivuilla.
Kun kasvoin, aloin tavata ihmisiä sarjakuvamaailmasta,
ja he antoivat minulle sisäpiirin tietoa.
Minulla oli jokaisen löytämäni sarjakuvatoimittajan meiliosoite.
Päätin lähettää uusia sivuja -
joka viikko. Jotain erilaista,
jotta he näkisivät, että pystyn tuottamaan sivuja viikoittain.
Piirsin jatkuvasti, ja se on iso uhraus.
Ei voi mennä juhlimaan -
eikä pitää sunnuntaisin vapaata.
Kului kauan aikaa, ja sain vain vähän vastauksia.
Olin säästänyt rahaa,
joten lopetin osa-aikatyöni -
ja uppouduin sarjakuviin.
Sarjakuva-alalla on agentteja.
En pitänyt ideasta, koska siinä laittaa työnsä toisen käsiin,
mutta olin epätoivoinen.
Ensimmäisenä vuotenani agentin kanssa -
sanoin hänelle:
"Säästöni alkavat loppua,
enkä saa yhtään töitä."
Hän sanoi:
"Lähetin sivusi toimittajille, eivätkä he pidä työstäsi.
Teen kaiken oikein. Sinä olet ongelma.
Et saa töitä, koska et ole riittävän hyvä tähän."
Kun valmistuin collegesta, tuli paineita löytää työ.
Olen köyhästä perheestä,
joka ei voinut tukea minua pitkään, jollen saanut töitä.
Löysin työn Barcelonasta.
Aloin työskennellä mainosalalla graafisena suunnittelijana.
Täällä Barcelonassa -
järjestetään kuuluisat -
Barcelonan kansainväliset sarjakuvamessut.
Siten tapasin Hernán Miyogan,
joka on toimittajana työskentelevä kirjoittaja Espanjassa.
Hän tarjosi tilaisuuden julkaista ensimmäisen sarjakuvani.
Ajattelin: "Hienoa, eka kustantajan sarjakuvani.
Mistä tarina kertoo?
Tšernobylistä."
Pidän tarinasta,
mutta se oli aika raskas.
1986 TŠERNOBYL, YKSI HISTORIAN SUURIMMISTA YDINONNETTOMUUKSISTA
Se oli haaste, koska sivuja oli noin 130.
Aika iso projekti ensimmäiseksi sarjakuvaksi.
Se oli taloudellisesti rankkaa, koska siitä ei maksettu hyvin.
Olin uupunut toisesta työstä.
Tein sitä vuoden.
Olin lopulta superväsynyt.
Oli innostavaa tulla julkaistuksi,
mutta tosi rankkaa.
Kun sain sen valmiiksi, melkein lopetin piirtämisen.
Kyllästyin agenttiini.
Hän lopetti edustamiseni.
Annoin hänelle potkut.
Sen sijaan, että tunsin, etten ollut riittävän hyvä,
minä suutuin.
Istuin piirustuslaudan edessä.
Oli vuoden 2014 tammikuu.
Katsoin pankkitiliäni. Minulla oli rahaa puoleksi vuodeksi.
Päätin yrittää kesään asti.
Jos en saisi työtä sarjakuvien parissa, se olisi ohi.
Olin yrittänyt kaikkea.
Minä lopettaisin.
Pidin sitä kunniallisena tappiona.
Hankin 80 meiliosoitetta.
Minulla oli Excel-taulukko,
jossa olivat kaikki meiliosoitteet -
ja viikko 1, viikko 2, viikko 3.
Merkitsin, kuka oli vastannut.
Joka viikko työskentelin niin kovin kuin pystyin.
Ja kolme kuukautta ennen kuin minun piti luovuttaa,
se tapahtui.
Toimittajalla oli ongelma,
koska sarjakuvan päätaiteilija ei pystynyt aikatauluun.
Teorian mukaan pitää tehdä sivu päivässä,
ja hän tarvitsi 11 sivua yhdeksässä päivässä.
Lukitsin itseni kotiini -
ja tein ne 11 sivua yhdeksässä päivässä.
Toimitin ne ajoissa, toimittaja oli tyytyväinen -
ja tarjosi minulle töitä Marvelilta.
Tajusin yhtäkkiä, että se voisi tapahtua.
Jotkut onnistuvat ensimmäisenä vuonna, jotkut toisena,
minulta meni kymmenen.
Brandon teki lyhyen tarinan antologiaan Natachan kanssa.
Brandonilla oli hänet mielessään, kun etsimme taiteilijoita.
Yhteistyönä tekemämme lyhyen tarinan lisäksi -
hän teki Marvelille erillisnumeron,
Spider-Womanin täytenumeron.
Ensimmäisessä kokemuksessani Spider-Womanin kanssa oli paljon paineita.
Se oli ensimmäinen Marvel-sarjakuvani.
Minua pelotti.
Ajattelin: "Pitäisi tehdä sivu kolmesti uudestaan, mutten ehdi."
Myös aikataulut olivat erilaista muihin kokemuksiini verrattuna.
Sen tekeminen oli haaste minulle.
Meillä oli lista taiteilijoista -
Moon Girl and Devil Dinosauria varten.
Hän oli listalla, mutta siinä oli haaste,
koska Natachalla ei ollut paljoa kokemusta.
Tarvitsemmeko suuremman nimen?
Jonkun, joka on tehnyt kuukausittaista lehteä?
Mutta minusta vaikutti, että jos joku ottaisi Moon Girlin -
ja paneutuisi siihen, se olisi Natacha.
Ei voinut olla ajattelematta kohtaloa, kun sain projektin.
Näin afroamerikkalaisen tytön,
joka näytti minulta pienenä,
koska minulla oli lasit ja käytin aina rusettia.
Melkein identtiset.
Mietin: "Onko tämä kohtalo? Mistä on kyse? Onko tämä vitsi? Mitä tämä on?"
Lisäksi alkuaan Jack Kirbyn piirtämän dinosauruksen piirtäminen.
On kunnia piirtää Jack Kirbyn luomaa dinosaurusta.
Mutta kiehtovinta Moon Girlissä - on luoda hahmo tyhjästä,
koska Moon Girl on uusi hahmo Marvel Universessa.
Tämä projekti oli lahja jostain.
Tämä on melkein lopullinen,
mutta yritän parantaa sitä ja selvittää asioita.
Yritän säilyttää ilmeen,
koska ensimmäisessä luonnoksessa se on tuoreempi.
Laitan luonnoksen lopullisen sivun alle,
laitan pöydän päälle ja piirrän lopullisen sivun.
Tämä on lopullinen sivu.
Kun se on valmis, lähetän sen Marvelille, ja he lähettävät sen värittäjälle.
Tamra Bonvillain on projektin värittäjä.
Kun näin ensimmäisen tekemäni sivun hänen värittämänään,
mietin: "Vau, tämä on elämää. Tämä on jotain muuta."
On eri asia katsoa viivoja. Tamran väreillä -
sarjakuva herää henkiin ja alkaa kertoa tarinan.
-Hei. -Hei. miten menee?
Ihan hyvin. Miten voit?
Hyvin, kiitos. Miten voin auttaa?
No...
Jotkut eivät olleet valmiita Milesiin, kun hänet esiteltiin,
mutta elokuvalla, videopeleillä ja sarjakuvilla -
Milesista on tullut suosittu tavalla,
jota harvoin näkee uusien hahmojen kanssa.
On ollut jännittävää olla osa sitä perintöä.
Kun olen sarjakuvamessuilla tai puhun lukijan kanssa,
ja joku tulee kertomaan, kuinka jännittävää on ollut -
olla Milesin mukana siinä -
tai miten Miles pysyy omana itsenään kaikesta huolimatta -
ja se on inspiroinut häntä jotenkin,
se on korvaamatonta.
Ensimmäinen kokemukseni oli New York Comic Conissa,
jossa signeerasin lehtiä -
ja Moon Girl and Devil Dinosaurin cosplayerit tulivat luokseni.
Näin, miten ihmiset olivat työskennelleet tuntikausia -
tehdessään asujaan.
Ajattelin: "Vau. Tuossa on henkilö, mistä päin maailmaa lieneekään,
joka on lukenut sarjakuvaani niin paljon,
että on luonut yksityiskohtaisesti piirtämäni asun."
Mieti, että on pieni musta tyttö -
ja lukee Moon Girl and Devil Dinosauria ensi kertaa.
En osaa kuvitella, miltä se tuntuu.
Mieti, kuinka voimaannuttavaa on nähdä joku:
"Minulla on samanlainen kampaus."
Tai: "Minäkin tykkään nikkaroida ja sellaista."
Minulle kirjoitettiin ja minua onniteltiin,
koska Moon Girl muutti elämän -
tai oli lapsen ensimmäinen lukema sarjakuva -
tai ensimmäinen sarjakuva afroamerikkalainen tyttö kannessaan.
On uskomatonta ajatella sitä.
On uskomatonta, miten työsi saavuttaa ihmisiä.
Suuret voimat tuovat suuren vastuun, eikö niin?
Alkuperäisessä sarjakuvassa sanotaan:
"Suurten voimien mukana pitää tulla myös suuri vastuu."
Se ei ole siis automaattista.
Mietin siis vastuutani kirjoittajana -
ja yritän luoda maailman,
jossa lapsi voi ottaa sarjakuvan,
eikä hänestä ole outoa, että Spider-Man on musta.
Hänestä ei ole outoa,
että tyttö, jolla on musliminimi, ruskea iho -
ja joka on teinisupersankari, edustaa häntä.
Sen pitäisi olla normaalia.
Nähdään vielä enemmän värillisiä hahmoja erilaisista taustoista -
ja ehkä ikkuna parempaan tulevaisuuteen.
Globaalien kehittäjien kautta, joiden kanssa toimimme,
inspiroimme eri sukupolvea ehkä seuraamaan unelmiaan.
Haluamme sankariemme olevan inspiroivia.
Haluamme ihmisten lukevan lehtiä ja haluavan toimia paremmin,
olevan itse sankareita.
Tarinat ovat empatiateknologiaa.
Supersankari on meitä yhdistävä teknologia.
Jos minun tai monen muun kehittäjän,
jotka alkavat saada ääntä alalla, lailla tulee taustasta,
jossa se ei tuntunut mahdolliselta varttuessa.
Täytyy muistaa, että se on rankkaa.
Siitä huolimatta se on mahdollista.
Taiteilijoilla -
on tarve kertoa jotain,
ottaa jotain, joka meillä on sisimmässämme,
ja laittaa se paperille tarinaksi.
Meidän on pakko kertoa tarinoita.
Tuntuu epätodelliselta muistella niitä vuosia, kun kannoin kansiotani -
ja kävin messuilla fanina,
koska syvällä sisimmässäni -
olen yhä se 15-vuotias fani.
Se ei ollut villi unelma.
Se ei ollut mahdoton tehtävä, korostaen mahdotonta,
vetäen todella paksun viivan mahdottoman alle.
Se todella oli mahdollista.
Tekstitys: Jari Vikström