Kvinner har gode historier, og kvinner er gode skapere.
Det var noe ved superhelt-verdenen som passet meg.
Men jeg lignet ikke på noen av jentene eller kvinnene der.
Ideen om at du kan identifisere deg med en figur,
forstod jeg ikke.
Jeg kan ikke forestille meg virkningen det kan ha hatt.
Jeg skriver om kvinner fordi det ikke er nok kvinner,
og ikke nok kvinner skriver om kvinner.
Jeg tenkte: "Jeg vil lese en historie om ei jente,
for handler den om ei jente, kan ikke jenta tape."
Folk er tiltrukket av figurer de kjenner seg igjen i.
Superhelter skal være positive idealer.
Det er bilder vi tenker over og sammenligner oss selv med.
Det vanskeligste er å velge å se ut som deg selv.
...Og vi vil være stjernene vi alltid var ment å være.
"HØYERE, LENGRE, RASKERE"
Jeg vokste opp i en småby i New Jersey.
Jeg har tre eldre brødre, en stor familie.
Vi var nok byens eneste muslimske familie.
Det var et hovedsakelig hvitt samfunn.
Det var en god barndom, men jeg var litt sjenert,
og svært usikker. Jeg følte meg utenfor
på mange måter.
Jeg var veldig innadvendt.
Jeg tegnet og skrev historier på rommet mitt,
lekte med barbiedukker.
Langt inne i min egen fantasiverden.
Jeg prøvde ofte å leke med søskenbarna og brødrene mine.
Jeg var jenta,
og jeg kunne ikke lekeslåss som dem,
og jeg kunne ikke takle som dem.
Direktør, figurer og innhold
Redaktør
De sa jeg kunne heie på dem.
Da ble jeg sint.
Brødrene mine fikk meg inn i superhelt- og tegneserieverdenen,
hovedsakelig den eldste, som elsket sci-fi og tegneserier.
Han hadde en stor tegneseriesamling.
Det var noe med superheltverdenen.
De er fantastiske og spennende,
og jeg kunne relatere til dem.
Jeg oppdaget tegneserien X-Men på 90-tallet.
Det var en stor vekker.
Den handlet om ungdommer
som prøvde å finne seg selv,
men som slet med ting og klarte
å gjøre problemene sine til utrolige styrker.
Som ung kjente jeg meg igjen i det.
Da skjønte jeg ikke at det var noe bare gutter likte.
Jeg bare elsket de kule figurene
med fantastiske historier jeg følte angikk meg.
Fra 1940-tallet av leste venninnene mine og jeg tegneserier.
Alle barn leste tegneserier.
Da jeg var gammel nok til å gå over gata...
Forfatter
Kvinnehistoriker for tegneserier
...med ukepengene i hånda, gikk jeg til godteributikken.
På ei hylle stod det: "Hei, unger! Tegneserier!"
Jeg kjøpte alle tegneserier med ei jente på omslaget.
Ikke ei jente som ble reddet av en mann, men ei jente som leder.
Ei jente som hovedperson på omslaget.
Det var så mange tegneserier å velge blant.
Noen ganger da mamma gikk i butikken,
leste jeg tegneserier i hyllene.
Medskaper
Redaktør
Forfatter
Jeg leste cowboytegneserier og av og til Supermann.
Men Lois Lane irriterte meg fordi hun stadig prøvde å bevise
at Clark Kent var Supermann, istedenfor å jobbe som journalist.
Sent på 1940-tallet leste 70 millioner tegneserier regelmessig.
Forfatter
Over halvparten av USAs befolkning leste tegneserier,
og de leste mange.
Det var like mange jenter som gutter som leste.
Dette var på grunn av mange ulike sjangre.
Det var høy yrkesdeltakelse blant kvinner på 1940-tallet,
særlig under andre verdenskrig.
Landet var avhengig av kvinner for å føre hjemmefronten videre.
Det ser du i tegneserier også.
Det var utrolige kvinner innen tegneserier, men de var ukjente.
Tegneserieskaper og forfatter
Tegneserietegner
For i mennenes bøker om tegneserier
skriver de bare om Stan Lee, Jack Kirby og Hulken.
Tegneserieskaper og forfatter
Tegneserietegner
Timely Comics ble til Marvel Comics,
og de hadde mange superheltinner
med sin egen serie.
Tarpé Mills laget tegneserier for aviser...
Tegneserieskaper
...og hun tegnet den første viktige superheltinnen,
en actionheltinne i drakt, Miss Fury.
Marla Drake var en sosietetskvinne
som tar på seg panterskinn og blir Miss Fury.
Som en film noir, og Marla Drake lignet på Tarpé Mills.
Hun plasserte seg selv i tegneserien.
Det var hennes eget fantasiliv.
Det åpnet en ny verden for meg, selv om det er en klisjé å si det.
Det åpnet en verden for meg.
Så kollapset bransjen hardt i 1954 og 1955.
Man sa at tegneserier satte USAs ungdom i fare.
Man kan bare stoppe dette
ved å vekke folkeopinionen.
Hvis folket i en bydel bestemmer at de ikke vil
at tegneserier om skrekk og forbrytelser skal leses av barn,
hvis de bestemmer seg for det, er det den beste garantien.
De diskuterte tegneserier i Kongressen.
Det var høringer.
God ettermiddag fra det føderale tinghuset på Foley Square på Manhattan.
WNYC skal sende fra ettermiddagsmøtet til en senatskomité
om ungdomskriminalitet der man skal se på tegneserienes påvirkning
på den økte ungdomskriminaliteten.
Etterpå kom det en lov som begrenset tegneserier.
Det forandret alt.
I løpet av et år ble antall lesere halvert.
Bransjen slet med å finne ut hva de skulle gjøre.
Forlagene måtte finne en måte å klare seg på.
Og siden Marvel hadde sitt eget distribusjonsselskap,
klarte de å holde det gående
lengre enn andre selskaper som gikk under.
De måtte finne ut hvilke tegneserier som var viktigst for dem
og som mest sannsynlig ville lykkes.
Så de fokuserte på en befolkningsgruppe de kunne regne med,
unge gutter.
Og de fikk enorm suksess med superhelter.
Og idet de fokuserte på superhelter fra sølvalderen,
forsvant alle de andre sjangrene.
Jeg liker Spider-Man og Avengers,
Flash, Iron Man og Hulken.
De er gode tegneserier.
På skolen tegnet jeg alltid.
Det ble et kall for meg.
Moren min tok oss stadig med til biblioteket,
og jeg lånte masse tegnebøker,
og de var viktige da jeg lærte å tegne.
Det var en kamp da jeg var yngre og ville bli kunstner,
og moren min skjønte det ikke.
Hun ble også presset av lokalsamfunnet...
Tegner
Forfatter
...fra venner og familie som ikke skjønte det og som sa:
"Når skal du få Nilah til å slutte med kunsthobbyen?"
Vi kranglet mye fram til jeg gikk ut av high school.
Mamma ville jeg skulle studere regnskapsføring eller programmering,
men det første året jeg gikk ut, gikk jeg ikke på college,
fordi jeg så sterkt ville studere kunst.
Jeg begynte å studere dataanimasjon på Ringling College.
Avgangsoppgave
Da kunne jeg gjøre ting med kunst
jeg aldri hadde gjort ført, og det var kult.
Jeg begynte ikke å lese tegneserier før manga kom til USA.
Selv om jeg elsket dem, merket jeg en tendens
til at det er én kvinnelig figur,
og hvis hun sloss,
spesielt mot en mann, tapte hun alltid.
Forventningene til en kvinnelig figur
er at de er muntre og sympatiske,
slik at når den mannlige figuren tviler på seg selv
og er engstelig,
er det kvinnen som støtter ham og hjelper ham med heltedåden.
Det fins ikke mange kvinnelige figurer som er sårbare,
usympatiske eller har dybde.
Det interesserer meg med kvinnelige figurer.
Jeg tenkte: "Jeg vil lese en slik historie
om ei jente, for da kan ikke jenta tape."
For tjuefem år siden, 1961.
Det er et minneverdig år. John Kennedy ble president.
Alan Shepard ble første amerikaner i rommet.
Bikinien kom på moten, og Marvel Comics ble grunnlagt.
Det sies at Stans kone, Joan, sa til ham:
"Hvorfor skriver du ikke noe du selv vil like?"
Da skapte Stan De fantastiske 4.
Marvel-renessansen inntraff tidlig på 60-tallet,
med nye og utrolige superhelter.
Det hadde aldri før vært superhelter med problemer.
Spider-Mans kostyme revnet, og han måtte sy det for hånd.
Jeg elsket Human Torch fordi han var tenåring...
Forfatter
...han kjørte stilige biler og var blond.
Jack Kirby gjorde ham kjempepen,
og jeg kunne forholde meg bedre til ham,
og han kunne fly og begynne å brenne.
Kjempekult.
Jeg ante ikke at de skulle være for gutter.
Det var et sjokk.
Da jeg ble tenåring, sa jentene:
"Snakk med kjæresten min. Han liker tegneserier."
Jeg sa: "Hvorfor kan jeg ikke snakke med deg?"
"Jeg leser ikke tegneserier. Det er fælt."
Selv da jeg kom inn i bransjen, slo det meg ikke
at jeg kom inn på et område
der nesten ingen av skaperne var jenter.
Det var en symbolsk kvinne her,
og en kjæreste eller kone der,
men kvinner drev ikke med dette.
Stan? Har du et øyeblikk?
For den fantastiske jenteassistenten, ja. Hils på fansen, Flo Steinberg.
Hallo, fans. Hyggelig å møte dere.
Stemmen til Flo Steinberg. Sekretær i Marvel.
Som korrespondanse-sekretær føler jeg
at jeg kjenner de fleste av dere gjennom brev.
Flo var der fra begynnelsen av.
Alle beundret Flo, og hun var som et fast inventar.
Hun svarte på brevene personlig og tok seg av alt det.
Med sin unike stemme og store sjarme
elsket alle Flo.
Hun lever evig i minnet til Marvel-fansen.
Alle kjente fantastiske Flo Steinberg.
Den gangen var det bare en håndfull kvinner innen tegneserier.
Ingen av dem skrev eller tegnet vanlige superheltserier.
Paty Cockrum og Marie Severin, to av de største tegnerne,
drev begge med produksjonstegning på kontoret,
istedenfor å jobbe med vanlige serier, som de burde.
Jeg vet ikke hva de kalte henne,
Muntre Marie, eller noe slikt forferdelig,
og hun virket alltid glad og var ikke selvhevdende.
Hun tegnet ikke serier for dem.
Hun drev bare med visking og fiksing av sider til 1966,
da Esquire ville skrive en artikkel, og de trengte en illustratør til den,
og alle mennene var for opptatt med å tegne Hulken.
Marie sa: "Jeg gjør det."
Da den kom ut, så Martin Goodman den og sa:
"Hun kan tegne. Stan, gi henne arbeid." Og det gjorde han.
Hun ba aldri om arbeid.
Marie var veldig mangesidig,
og hun gjorde mye designarbeid for Marvel
som hun aldri har blitt kreditert for.
Hun var for opptatt...
Medskaper og tegner
...til å bekymre seg om kjønnspolitikk.
Selv om det hadde vært kjønnspolitikk,
ville hun nok ha sagt: "Jeg har tidsfrister."
Marie var usedvanlig talentfull.
Hun jobbet med et forbløffende antall figurer.
Serietegner
Hva slags karriere er dette for en voksen kvinne?
Det er kjempegøy. Det holder meg ung.
Det er lett å få ideen.
Det vanskelige er å si til deg selv: "Jeg har en idé til en figur,
men hvordan kan jeg gjøre figuren interessant?
Hva har vi ikke gjort?"
Forlagene gjorde hva de kunne for å skape et publikum.
Det var mange eksperimenter,
mange forsøk på å nå ulike lesergrupper,
skape innen ulike sjangere.
Tegneseriene stagnerte på 1970-tallet.
Selskapene støttet ikke tegneserier.
Det var ingen penger å tjene,
og det var bare entusiaster som jobbet med dem.
Tidlig på 70-tallet forsøkte Stan Lee å få superheltinnene tilbake.
Og de fleste forfatterne var kvinner.
Han skapte The Claws of the Cat.
Og, herregud, Night Nurse.
Han skapte Shanna the She-Devil,
og det var en til... Ms. Marvel, selvsagt.
Så Carol Danvers.
I 1968 opptrer Carol Danvers for første gang i Marvel Superheroes nr. 13.
Forfatter
Hun er en bifigur som går over til Captain Marvel.
Hun er sikkerhetsoffiser for luftforsvaret,
og det er hun i mange år.
Og i 1977 lanserte Gerry Conway og kona Carla
Ms. Marvel nr. 1, som framhevet Carol Danvers.
Carol blir fanget i eksplosjonen til en kree psyko-magnitron-maskin,
og den overfører Captain Marvels krefter
til Carol Marvels kropp, og hun blir Ms. Marvel.
Hun har alle kreftene hans, men også hukommelsestap og en sjuende sans,
favoritten min.
Det skulle vel være kvinnelige intuisjon.
Vi la det bort.
Carols avgjørende traume var
at faren hennes var byggeformann, og han har to eldre sønner og henne,
og har råd til å sende to av dem på college
og tenker at Carol bare skal gifte seg uansett,
og han vil ikke kaste bort pengene.
Hun blir med i forsvaret for å finansiere college,
og der finner hun uavhengighet.
Der lærer hun å fly.
Det var bra, for greia med Carol er bare...
Hun tenker: "Høyere, raskere, videre".
Hun presser alltid seg selv.
Hun prøver på mer enn hun klarer.
Hun vil gjøre mer enn hun kan, og prøver å bevise for faren sin
at hun er like mye verdt som guttene.
Da jeg var ferdig på college og lette etter den viktige første jobben,
visste de på Marvel hvem jeg var
fordi jeg stadig skrev til brevspalten
for å fortelle hva de kunne gjøre bedre.
Kjære Marvel, skam dere. HULK nr. 177 var uten tvil
den verste tegneserien jeg har lest.
Den var mer smakløs, dårligere tegnet
og skrevet enn et lignende forsøk fra konkurrentene.
De ansatte meg i desember 1976, seks måneder etter college.
De trengte noen til å returnere tegninger til tegnerne, og jeg tenkte:
"Jobb i Marvel Comics? Ding, ding, ding! Solgt."
Da jeg returnerte tegninger, skrev jeg historier på fem sider
som var auditioner for meg, og jeg fikk prøve å skrive.
Så sluttet en redaksjonsassistent,
og jeg fikk den ledige jobben.
En redaksjonsassistent får skrive et hefte.
Men det ble aldri min tur.
Da jeg sa:
"Dere har ansatt redaksjonsassistenter etter meg
som har skrevet ett eller to hefter i måneden hver.
Når får jeg et hefte?"
De sa:
"Hvem er den mest brukte forfatteren vi har?
Det er Chris Claremont."
"Chris skriver Ms. Marvel.
Jo, kan du overta Ms. Marvel?"
Og Chris sa:
"Dere får ikke ta fra meg Ms. Marvel. Jeg elsker henne.
Gi Jo Power Man og Iron Fist."
Jeg sa: "Greit."
"Samme for meg om jeg fikk Ms. Marvel.
Jeg elsker kostymet, men figuren har aldri interessert meg.
Men jeg er gæren etter Power Man og Iron Fist.
Jeg elsket Bruce Lee og store, sterke, tøffe karer.
Jeg leste alle heftene om dem da jeg var fan.
Gi meg Power Man og Iron Fist."
Under min ledelse ble det vellykket.
Det gikk fra et nesten nedlagt blad til å komme ut månedlig.
Så ble det på tide at Power Man og Iron Fist ble ledet av en annen.
Så etter Power Man og Iron Fist
sa de: "Jo, Star Wars går veldig dårlig.
Hva med å overta det?"
Men jeg rørte ingenting
som var en gutts beste barndomsvenn. Da ville han ha drept meg.
-Hallo, Sana. -Herregud!
-Vi flytter inn. -Du store...
-Er du klar for oss? -Jeg vil ikke at dere skal.
Se på bagasjen.
Hvorfor tok dere med så mye?
-Jeg sa jeg hadde alt. Kom. -Nei...
-Visdom. -Vi har planer.
Ok.
Dette er alle bildene dine...
-Jøss. -Forhåpentligvis.
Abbu, vil du ha te eller noe?
Alt du vil gi meg.
-Hvor er det? -Brilliance of the Seas. Dette var i...
-Middelhavet for noen år siden. -Du får snakke mye.
Jeg ville sette bildet her, så hun kan...
Hun satte bryllupsbildet av oss der borte.
Vi vokste opp i et svært internasjonalt miljø i India,
i Mumbai.
Konflikten etter delingen var nettopp over.
Det var veldig multikulturelt. Alt hadde britisk stil.
Slik vokste vi opp. Vi godtok alle.
Direkte eller indirekte
overleverte jeg til barna mine, gjennom fortellinger,
at du skal kjenne identiteten din og verdsette andre.
Det var et øyeblikk.
Det var den første bomben av World Trade Center på 90-tallet.
Etterpå sa en ungdom til meg:
"Be folket ditt om å slutte å bombe oss."
Jeg var forvirret og sa: "Hvem? Mitt hva? Hvem mener du?"
Og jeg skjønte at det var
et problem med muslimer i Vesten
da jeg var svært ung.
Jeg må ha vært elleve eller 12.
Det var da jeg tenkte: "Å, jeg er annerledes.
Og jeg er annerledes på en måte folk ikke liker.
Folk liker ikke at jeg er den jeg er."
Jeg begynte på college med planer om å bli journalist
eller folkerettsadvokat.
Jeg skulle forandre verden og få bort skillet mellom øst og vest.
Jeg ville forandre folks oppfatning
av muslimer,
og jeg tenkte jeg bare ville gjøre det ved å jobbe i media,
og jeg fortalte historiene.
Foreldrene mine støttet alltid det jeg ønsket å gjøre.
Moren min har alltid sagt: "Prøv å gjøre noe praktisk."
Det var hun som sa:
"Ikke bli avhengig av en mann. Få deg en jobb."
Helt motsatt av alle sørasiatiske mødre.
Faren min sa alltid noe generelt
som å gjøre noe godt uansett hva du jobber med.
Jeg tenkte:
"Ok, bli folkerettsadvokat. Påvirk politikken."
Jeg leste til opptaksprøven og gjorde noe
jeg trodde jeg måtte for å skape store endringer,
men det passet meg egentlig ikke.
Takk.
Jeg fikk meg jobb i det uavhengige tegneserieforlaget Virgin Comics.
Den første jobben min var redaksjonsassistent.
Det var vanskelig fordi
jeg ikke syntes jeg var flink.
Mye av det var på grunn av tilbakemeldingene
fra tegneseriemiljøet,
siden jeg ikke vokste opp med å lese tegneserier som dem.
eller jeg hadde ikke tegneserie-IQ-en en redaktør måtte ha.
Kanskje hadde jeg ikke egenskapene til en god redaktør.
Det gikk veldig inn på meg.
Jeg visste ikke om jeg hadde det som trengtes.
Jeg verken leste eller visste alt.
Jeg visste ikke om jeg ville fortsette med tegneserier.
MacKenzie Cadenhead veiledet meg i min første jobb i bransjen...
Redaktør
...og hun ville jeg skulle bli der.
Hun sa: "Du har anlegg for å fortelle historier,
for visuell historiefortelling, for tegneseriehistorier,
som jeg ikke har sett før, og det vil være bortkastet
om du sluttet med det og glemte det."
Adm. dir. i Marvel Entertainment
Mannen hennes, Dan Buckley, den gang utgiver for Marvel,
tilbød meg en jobb, men jeg sa det til ham:
"Jeg er nervøs fordi jeg ikke tror jeg kan gjøre
det noen av redaktørene som har vært her lenge, kan gjøre.
Jeg vet ikke alt eller om jeg kan
være en god nok redaktør."
Han sa: "Det er greit,
for du vil gi oss noe helt annet
enn en som har vært her i 20 år,
som har vært tegneserieredaktør i 15 år.
Du vil være en ny stemme i Marvel Comics' redaksjon,
og det trenger vi."
Jeg hadde den støtten fra starten av og tenkte:
"Ok, la meg se hvor det fører meg."
Jeg kunne ikke ha forestilt meg hvor det førte meg.
Hvem tegner du?
Abbie.
Jeg har alltid vært mer tiltrukket av bifigurene
i medier, og én dag slo det meg.
"Du bruker all tid på bifigurer.
Hvorfor gjør du dem ikke til hovedpersoner?"
Abbie var et av de første tilfellene av det.
Hun er innadvendt, sarkastisk og slem av og til,
og det er den hun er.
Det var en av de første gangene jeg elsket en hovedperson.
På denne tida snakket jeg også med foreldrene mine.
De så på kunsten min og sa:
"Hvorfor tegner du så mange hvite figurer?"
Mange av figurene mine var bleke, og dette
har jeg snakket med andre fargede tegnere om.
Vi har alle opplevd det samme:
Når vi finner på historier som barn,
er disse figurene ofte hvite eller lyshudede.
Jeg hadde en ærlig samtale med meg selv
og spurte: "Hvorfor gjør mørk hud deg ukomfortabel?"
Da jeg begynte å utvikle M.F.K.,
så jeg en mulighet til å konfrontere ubehaget.
Målet mitt ble å lage en svart kvinnefigur.
Jeg begynte å legge ut M.F.K. på nett.
Det fine med tegneserier på nett er at det er en enkel måte
å vise hva du kan gjøre på.
Med Internett-tilgang kan du se dem overalt,
på hvilken som helst enhet i hvilket som helst land.
Slik kunne jeg vise
at jeg både kan tegne og skrive.
M.F.K. har alltid hatt en liten leserkrets
fordi jeg ikke anstrengte meg for å markedsføre den.
Jeg lot den bli spredt med jungeltelegrafen.
Leserkretsen var ganske liten fram til Dwayne McDuffie Award.
Da jeg så finalistene
og så at jeg konkurrerte med Shaft av David Walker og Ms. Marvel,
trodde jeg at jeg var sjanseløs. Det er en teit tegneserie på nettet.
Da jeg fikk prisen og seremonien var over,
eksploderte telefonen min.
Det var et vendepunkt.
Plutselig fikk jeg masse mediaoppmerksomhet,
og det var det oppmerksomhetsnivået jeg hadde ønsket for serien...
Tegneserieskaper Nilah Magruder "i sjokk" på grunn av pris
...og plutselig fikk jeg det. Det var utrolig.
Hallo, hvordan går det?
-Det er gøy fordi... -Er det ikke som...
Så gøy. Se på alle jentene.
Dette er kvinner som jobbet i Marvel.
Jeg husker ikke historien
-fordi teksten er borte. -Ikke jeg heller.
Dette er fra Fumetti, og det må ha vært en historie
som går ut på at alle kvinnene som jobber i Marvel, skal på et kontor,
og så kommer Stan inn?"
-Jeg... -Er ikke det deg?
Ja. Jøss.
Herregud. Se hva jeg fant.
-Der ja. -Velkommen-matta.
Bullpen, og vi jobbet alle der,
har ofte gjort nådeløst narr av alle.
-Ja. -Og en dag kom jeg inn,
og det stod en fyr med tomme øyne ved døra mi.
Jeg sa: "Det er vel meg."
Da jeg kom neste dag, hadde noen gjort det til ei dørmatte.
Vet du hva det dreide seg om?
Barry Windsor Smith tegnet X-Men,
og folk syntes at jeg lot ham gjøre som han ville.
Dermed havnet ansiktet mitt på ei dørmatte
ved kontordøra mi.
For det første er det uhøflig.
For det andre fikk du Barry Smith til å fullføre noe,
et førsteklasses mirakel.
Og Barry lager alltid noe vakkert.
Det er alltid bra.
Da jeg begynte i Marvel, på 80-tallet,
lå alt til rette.
Forfatter
Skaper
Folk ønsket kvinnelige tegneseriefigurer.
Alle sa:
"Jøye meg, det er ei jente her. La oss hjelpe henne."
Det var det motsatte av det jeg har hørt om 70-tallet.
På 1980-tallet
var tegneserier fortsatt svært mannsdominert.
Men så ble det mer inkluderende.
Tidlig på 1980-tallet gikk DC og Marvel
fra store distributører til spesialbutikker,
og gjennom spesialbutikkene
kunne de dyrke lojale fans
og blomstre sent på 1980-tallet.
-Leser du Marvel Age? -Ja visst.
Der tre personer dør? Nummer 210...
Marvel er mer realistisk.
Første gang jeg gikk inn på Marvel Comics-kontoret,
visste jeg ikke så godt hva en superhelt var,
og magien i det Marvel Comics drev med,
ble tydelig veldig fort.
Du går inn på Marvel Bullpen, og der er Marie Severin,
og hun forteller historier og tegner,
og hun viser våpnene sine som referanse.
Du hadde Archie Goodwin, en mester innen plotoppbygging.
Denny O'Neil, en journalist.
Hadde du problemer med et plot, ville Denny hjelpe.
Stemningen der var lekende og morsom,
og du følte alltid at du ble veiledet.
Louise Simonson lærte meg alt jeg vet om redigering.
Jeg var nok den eneste redaktøren som også var mor.
Jeg hadde en datter jeg måtte kjøre til skolen.
Ledelsen likte ikke den daglige rutinen min.
Og jeg tror det var regnskapsansvarlig som sa til meg
i heisen:
"Du har store problemer med å komme tidsnok."
Men han sa: "Du lager flest sider av alle,
og de tjener inn flere penger enn noen andres.
Så bare fortsett som du gjør."
Det var fint.
Hva angikk pengene heftene mine tjente inn,
hadde jeg X-Men.
Jeg var heldig.
Jeg var Louise Simonsons assistent, og da hun ville slutte,
var X-Men heftene som solgte mest.
Og Weezie spurte alle:
"Vil du ha X-Men?"
Alle sa: "Nei, vi vil ikke ha X-Men",
for de fleste likte det de holdt på med.
Du er redaktør for Avengers eller Spider-Man.
Så ingen ville ha X-Men,
og jeg kjente Chris godt
og deltok på alle historiemøtene, så det var en sømløs overgang.
Jeg fikk noveller
og så oppdraget med å drepe Spider-Woman.
Mitt første store oppdrag.
Jeg likte ideen om å drepe Spider-Woman.
Kanskje var jeg for dum og naiv til å innse
at du ikke bør drepe en figur,
og at Mark sikkert hadde spurt alle andre forfattere
om de ville drepe Spider-Woman, og alle sa "nei".
Se. Dette er den første tegningen av Longshot.
Her sier han hva han vil ha med i Longshot,
-hva temaene bør være. -Flott.
-Er det ikke snilt? -Ja.
Se, "Til Louise og Anne".
Jeg elsker Arthur. Jeg hadde glemt dette.
Da Annie begynte å skrive Longshot,
og jeg så den sterke synsvinkelen hennes,
og hvor godt hun uttrykte den, tenkte jeg: "Jøss. Hun er spesiell."
Hun tenkte på en særpreget måte,
og det var en fordel for henne.
Det er viktig å lese serier av folk med synsvinkler
fordi det forsterker min egen synsvinkel av noen som ser ting annerledes.
Annie så alt annerledes.
Materialet hennes var glimrende.
Hver dag satt jeg på T-banen på vei til jobben,
og jeg lurte på hva alle tenkte, og tok det litt videre:
"Hva om toget dro til helvete,
og så får Daredevil dra til helvete og møte Mephisto?"
Det er gøy. Som en opera.
Det er gøy å koreografere en slåsskamp.
Da jeg skrev Daredevil, tok jeg karatetimer.
Jeg ville lære å slåss.
Jeg begynte å bokse.
Jeg ble med og likte å koreografere en slåsskamp,
men på ett tidspunkt må du si:
"Hva sier jeg om verden hvis alt må ende med en slåsskamp?"
Folk snakker om hvorfor ikke flere kvinner driver med tegneserier.
Jeg har alltid trodd det hadde med fortellermåten å gjøre.
Kvinner liker å føle seg mektige, frigjorte og uavhengige,
men liker de at folk denger hverandre?
Jeg tror ikke det.
Den gangen tenkte jeg ikke:
"Hvordan gjør jeg kvinner interessert i disse historiene?"
-Godt å se deg. -Ja.
Jeg unngikk kvinnelige figurer som pesten i mange år.
Hvorfor det?
Jeg ville ikke bli klassifisert som en kvinne som skriver om kvinner,
-for de figurene varte ikke lenge. -Ja.
Og nei... Så ble du arbeidsledig.
Jeg prøvde å skrive som en mann den gangen.
-Ja. -Jeg tenkte:
"La meg være en av gutta.
Jeg skal skrive Punisher, Wolverine, Daredevil."
Så tenkte jeg at du og Trina Robbins
var de første som sa:
"Vent litt. La oss lage en tegneserie som ikke er for menn."
Jeg ville skrive noe,
og hadde en idé om fire barn som er superhelter.
Weezie sa: "Jeg har en idé om en tegneserie ved navn Power Pack."
Historiene hennes var mer som klassiske historier for unge voksne.
Jeg tror ikke det fantes andre slike tegneserier.
Den appellerte til et annet publikum
enn det som består av 13-14 år gamle gutter.
Jeg liker å lage superhelthistorier om makt,
men Power Pack var annerledes og handlet ikke bare om makt.
Den handlet om familie og samhandling.
Hun så på porteføljen min og sa:
"Kan du tegne barn?"
Jeg sa: "Jeg kan tegne barn." Og det kunne jeg.
Hva gjorde du før Power Pack?
-Ingenting. -Ingenting?
-Det var alt. -Virkelig ingenting.
Det er utrolig at denne boka kom ut da den gjorde,
for jeg var ikke flink til å tegne superhelter.
Det var vanskelig å overdrive
menneskets anatomi slik du måtte,
men jeg kunne tegne barn.
Hun var glimrende.
Figurene ble enda mer seg selv da hun tegnet dem.
Jeg var heldig som samarbeidet med en forfatter som visste hva hun gjorde,
for jeg var nybegynner og gjorde ikke det.
På en kongress kom en ung kvinne bort til oss
med utdanning fra SCAD Savannah.
Hun sa: "Jeg vil møte deg, for vi studerte deg i undervisningen."
Jeg sa: "I hva slags fag?" Hun sa: "Tegneserienes historie."
Herregud.
De fleste kvinnelige serieskaperne jeg kjenner, og vi er få,
tegner ikke superheltinner, og jeg er nærmest.
Jeg tegner sterke kvinner, men uten superkrefter.
De vinner til slutt og er sterke,
for jeg liker slike kvinner, og jeg vil være slik.
Kvinnen jeg tegner nå, har lårhøye støvler.
Men jeg gjorde dem ikke høyhælte,
for det er vanskelig å bekjempe kriminalitet i høye hæler.
Jeg presenterte en idé om en tegneserie for Jim Shooter.
Den skulle forbindes med Marvel og fortida deres
slik at heltinnen, Misty, ble niesen til Millie the Model.
Han sa: "La oss lage en miniserie i seks deler."
Det gjorde jeg. Meet Misty.
Og dessverre, den gangen
kunne du bare kjøpe tegneserier i tegneseriebutikker.
Og disse butikkene solgte bare superhelthistorier.
De ville ikke selge heftene våre og bestilte kanskje to eksemplarer.
Da de ble solgt, sa de: "Ble kvitt dem."
Og de bestilte ikke mer.
De ødela for heftene.
Redaktøren min, Ann Nocenti, sendte meg hver uke
en konvolutt med brev og tegninger fra små jenter.
Det var ikke til meg, men til Misty.
Jeg leste det og likte det!
Heftet er noe av det beste som er utgitt.
"Kjære Misty, jeg elsker heftet, men jeg får ikke tak i det."
Karen Bryant her på Marvel Comics. Jeg snakker med flere folk.
Hvor mange serier er det i Marvels bibliotek?
Som vi har gitt ut?
-Ja. -Omkring 200.
Sent på 80-tallet og tidlig på 90-tallet vokste tegneserieromanen fram.
Den fikk tegneseriene inn i bokhandlene,
der de ikke hadde vært før.
Du husker vel hvor vi kjøpte tegneserier på 80-tallet?
Og da tegneseriene var i bokhandlene, var de tilgjengelige for kvinner igjen.
Plutselig vokste det fram et kvinnemarked
ingen hadde lagt merke til før.
Tegneserieforlagene ble nok oppmerksomme på det.
Det fantes et potensial for jenter som serielesere,
et potensial som alltid hadde vært der,
men som de hadde oversett.
En Marvel-redaktør skrev dette i en e-post til meg:
"Vi jobber med en antologi
og har en historie.
Rakett Vaskebjørn og Tippy-Toe Squirrel slår seg sammen.
Er du interessert?"
Først gikk jeg bort fra datamaskinen og skrek,
for det var...
Jeg er en tilfeldig skaper av en nett-tegneserie.
Jeg hadde aldri ventet en e-post fra Marvel.
Da jeg roet meg ned,
skrev jeg: "Ja, selvsagt. Jeg er med."
Denne historien er min.
Det er styrtmorsomt at de tilbød meg Rakett og Tippy-Toe.
Redaktøren var Kathleen Wisneski. Jeg lurer på om hun så på porteføljen min
og tenkte: "Hun liker dyr."
Det var fint, for jeg elsker snakkende dyr.
Jeg sa: "Ja, jeg elsker dette."
Marvel ga meg stor frihet.
Mye mer enn jeg ventet.
De sa:
"Her er Rakett og Tippy i historien sin. Sett i gang."
Da vi begynte å snakke om de første svarte kvinnene som skrev for Marvel,
Roxane Gay, Yona Harvey, meg,
var det en følelse av uvirkelighet.
Det kan ikke være mulig.
Marvel har eksistert i over 70 år.
Hvordan kan vi være først?
Marvels Spider-Man-avdeling kom
og fortalte meg om Spider-Geddon-arrangementet,
og de ba meg komme med ideer.
De sa: "Lag en figur du liker."
Jeg hadde foreslått Spider-Byte,
som en digital Spider-Woman.
Det var et kult konsept,
for det fins mange edderkopp-figurer i virkeligheten,
og vi hadde ingen superhelt for den virtuelle verden.
Det var en sjanse til å gjøre en svart kvinne til en edderkopp-figur.
Det er alltid risikabelt å utgi en historie.
Det har alltid svært risikabelt.
Spesielt en ny figur i Marvel-universet.
Det føltes som...
...å utsette fantasien min for risiko.
Det å jobbe i Marvel er faktisk...
Det er en vanlig kontorjobb på mange måter,
bortsett fra at du får gå med tegneserie-t-skjorter og joggesko,
og du har masse kunst rundt deg.
Trenger du meg?
Jobben til en tegneserieredaktør ligner på den til en produsent.
Det er et forhold til skaperne
på en bestemt serie,
og å få fram det beste i hver enkelt
til en kollektiv historie.
Captain Marvel var den første kvinneledede serien jeg var redaktør for.
Vi hadde ingen andre kvinneledede tegneserier.
Kvinner jobbet med teamhefter,
men vi hadde ingen soloserier med en kvinnelig hovedperson.
Da jeg kom til Ms. Marvel, var det et strategisk valg.
Jeg følte ingen spesiell lidenskap om å skrive om en figur.
Jeg trengte en serie som kom ut regelmessig.
Carol Danvers har vært Ms. Marvel i flere år,
men hun har ikke hatt stor påvirkningskraft.
Ikke mange kvinnefigurer hadde det den gangen,
Så jeg foreslo Carol Danvers som Chuck Yeager.
En som presset grenser, tok sjanser,
gikk bort fra det brennende flyet.
Jeg ringte Steve Wacker og sa: "Jeg vil foreslå en Ms. Marvel-serie."
Han sa: "Ok."
Steve likte det og fremmet ideen opp i systemet før han ringte meg...
Direktør, leder for innhold
...og sier: "Du får ikke skrive Ms. Marvel."
"Det er greit.
Vi går til neste serie."
Og han sa: "Fordi du skal skrive Captain Marvel!"
Jeg sa: "Seriøst?"
Så sa han:
"Så lenge vi driver med dette, skal hun gå i bukser."
Det stod i en e-post.
Jeg skrev tilbake:
"Jeg vet ikke om du tuller."
Kelly Sue DeConnick, som skriver på Captain Marvel,
gjorde en kjempejobb med å skape en utrolig kvinnefigur
som er mye mer engasjerende.
Hun var ikke misogynt utformet.
Hun ble ikke seksualisert.
Hun ble først og fremst framstilt som en god jagerpilot,
som var mye mer knyttet til identiteten hennes.
Dette var ikke noe forbedringsforslag.
Den kom fra en annen, men ble levert gjennom henne.
Jeg skrev en monolog for Carol:
"Har du sett ei jente løpe så fort at hun faller?"
Det er et øyeblikk før hun treffer bakken,
før tvilen og frykten griper henne,
og da flyr hun. Da flyr alle små jenter."
I merknaden stod det:
"Kan vi endre det til alle små barn? Så vi ikke skremmer bort mannlige lesere."
Da ble jeg rasende.
Jeg skrev: "Kan du ringe meg?"
Sana ringer: "Jeg forandrer ikke på det."
Hun sa: "Ok."
Mange ting er annerledes
med en kvinnelig forfatter og en kvinnelig redaktør,
der du kan argumentere slik:
"Jeg skjønner behovet for å være mer inkluderende,
men nå er fokuset på kvinner,
for vi har ikke hatt det fokuset på svært lenge,
eller slik vi burde fokusere."
Kelly Sue og jeg prøvde å finne elementene vi trengte
for å fortelle en historie
som selger kjempegodt,
men samtidig driver historien om Carol
og figuren hennes fram.
For vi måtte fortelle om de menneskelige sidene ved Carol,
for det får henne til å fungere.
Carol skulle ha venner som var eldre enn henne,
yngre enn henne og på samme alder,
og hun skulle kunne konkurrere med andre kvinner
på en måte som ikke ødela forholdet mellom dem.
Vi ser vanligvis kvinner konkurrere slik
at de later som om de ikke konkurrerer.
Det er veldig slik: "Å, du." "Nei, du."
De konkurrerer vanligvis om en manns oppmerksomhet,
og det er alltid indirekte og intrigerende,
og slik opplever ikke jeg verden.
Slik opplever jeg ikke kvinnene i livet mitt,
og jeg ser det aldri gjenspeilt i kulturen min.
Jeg ville se Carol konkurrere med kvinnelige kolleger
slik jeg konkurrerer med kvinnelige kolleger,
men vi støtter hverandre og er glade når noen lykkes.
Da Captain Marvel kom ut,
og Kelly Sue begynte å kalle fan-samfunnet "Carol-korpset",
på en veldig kjærlig måte,
så jeg helt nye Marvel-fans.
Det handlet mer om å støtte hverandre.
Vi støttet dem fordi vi skapte en versjon av Carol Danvers
som unge kvinner og jenter ønsket å se.
Og de støttet oss ved å kjøpe seriene
fordi folk ikke trodde at kvinner leste tegneserier
og ikke likte det.
Da skjønte vi som selskap at det fantes et publikum
som fulgte med, og endelig fantes det en figur for dem.
Vi så en stor økning i begeistring
og lidenskap med Captain Marvel.
Og det inspirerte oss til mer,
for vi visste at det fantes et aktivt fansamfunn der ute.
Vi kan skape mer innhold for dem.
Captain Marvel var et fyrtårn for forandring.
Jeg snakket med den gamle sjefen min, Stephen Wacker.
Vi snakket om barndomsopplevelsene mine,
at jeg gikk på skoleavslutningsballet i et klede jeg la rundt meg selv,
fordi jeg ikke fant klær som passet
for en ung muslimsk kvinne på ballet.
Jeg gikk alene fordi jeg ikke fikk lov til å date.
Jeg drev med friidrett mens jeg fastet og...
Han var interessert i at jeg hadde erfaringer
ikke mange snakket om.
Han sa:
"Jeg har tenkt mye på historiene dine,
og det ville vært flott med en figur basert på deg.
Basert på de unge Sanaene i verden."
Jeg sa: "Kan vi gjøre dette?"
Jeg trodde ingen ville være interessert i konseptet.
Han sa: "Vi gjør det."
Så begynte vi å foreslå ideen,
og den første jeg tenkte på, var G. Willow Wilson,
tegneserieforfatter, romanforfatter og muslim.
Hun ringte meg uventet og sa:
"Vi ønsker å skape en ny, ung amerikansk-muslimsk superheltinne...
Forfatter
...og ha henne i en fast serie.
Vil du være forfatter og hjelpe med å utvikle figuren?"
Jeg trodde de spøkte.
For det er umulig at Marvel Comics
sa ja til det. Hvor ofte skjer det?
Jeg sa ikke ja med det samme.
Det å bli oppringt av to redaktører i Marvel og høre:
"Vi vil sette en muslimsk redaktør og en muslimsk forfatter
på ei bok om en muslimsk figur."
Jeg sa: "Dere må ansette en praktikant
for å åpne all hatposten."
Det virket som å vifte med et rødt flagg
foran alle som mente at folk som meg og Sana
ikke skulle drive med tegneserier.
Men Sana var så engasjert for denne serien.
Hun ville få den gjennom for å sikre at den ble riktig gjort,
ordne alt det praktiske, om nødvendig skjære gjennom,
slik at jeg ble revet med. Jeg sa: "Absolutt."
Er du så engasjert, er jeg det også. Vi gjør det."
Hun sa: "La oss prøve det."
Så prøvde vi ulike versjoner av Kamala,
som ble Kamala Khan.
Vi skjønte at det å fortelle
om å føle seg ung, annerledes og utstøtt,
og så plutselig bli aktivert
og finne ut at du har krefter.
Det er en flott historie om å vokse opp
og en viktig historie om å tilhøre en minoritet.
Vi prøvde å knytte denne figuren
til det generelle Marvel-universet, for å øke sjansene for suksess.
På den tida mente man
at nye figurer ikke gjør det så bra.
Og med flere endringer,
hvis de er kvinner, hvis de har en uvanlig bakgrunn,
blir det bare verre, og slik tenkte vi.
Så vi knyttet henne til en eksisterende figur
for å forbinde henne med tradisjonen til Carol Danvers.
Kamala Khan er ei ung, sørasiatisk muslimsk jente som bor i Jersey City,
og hun ser over elva hver dag
og ser vakre, sterke helter som redder verden,
og en av dem er Captain Marvel.
Hun er høy, vakker og blond
og får det å redde verden til å virke enkelt
og det å slå en fiende til å virke kjempeimponerende.
Og for henne er det idealet.
Og når du er en ung brun kvinne...
...er alt du ser i verden,
et ideal som er helt ulikt deg.
Og første gang Kamala Khan får krefter,
vil hun gjerne bli som Carol Danvers.
Så hun blir helt lik Carol Danvers,
den versjonen av Carol som lenge var populær, og det med hensikt.
Det vanskeligste er å velge å se ut som deg selv,
for du føler ikke at det er imponerende,
vakkert eller sterkt nok.
Det har du alltid blitt fortalt,
så utfordringen hennes er å bli seg selv igjen.
Da vi tenkte ut det første året i serien,
spurte Sana meg stadig:
"Hva er 'Med stor kraft følger stort ansvar'-øyeblikket
for denne figuren? Og hvordan er det annerledes for henne?"
"Hva er den muslimske versjonen av dette spørsmålet?"
Det gjorde meg sprø.
I månedsvis prøvde jeg å finne ut hva hun spurte om.
Prøvde å komme til det punktet
og finne ut hvordan det ville se og høres ut.
Jeg kom fram dit.
Øyeblikket er i første historie, når Zoe drukner.
Kamala har nettopp fått superkrefter.
Hun har ikke kontroll over dem.
Hun vet ikke hva hun skal gjøre med dem.
Hun vet ikke hvem hun er.
Hun må ta en brå avgjørelse.
Hun tenker på et sitat som er svært viktig for muslimer:
"Å drepe én person er å drepe hele menneskeheten,
og å redde én person er å redde hele menneskeheten."
For henne er det motivet.
Hun har plikt til å redde denne personen.
Du må ikke redde hele verden. Det kan du ikke.
Men du er ansvarlig for folkene like foran deg.
Da vi prøvde å utvikle Ms. Marvel og kreftene hennes,
var Willow bestemt på at Ms. Marvel ikke skulle ha "pene krefter".
Hun sa: "Tradisjonelt har mange av kvinnefigurene
enten gnistrende krefter eller kunnet tankekontroll."
Det var viktig for henne å bryte mønsteret slik.
Det at Kamala skulle finne ut hvordan hun bruker krefter
og godtar dem og finner ut identiteten sin,
følte vi var den dypeste historien.
Reaksjonen på Ms. Marvel har vært utrolig.
Da nyheten om serien kom ut
og figuren Kamala Khan ble lansert,
sendte folk oss fanpost.
Den trendet før første nummer kom ut.
Foreldrene mine er fra Pakistan. Jeg elsker Kamala Khan.
Problemene hun har,
er de samme som jeg hadde hver dag.
Jeg gleder meg til denne figuren,
for det har aldri slått meg
at en figur som meg kan være superhelt.
Tusen takk for Ms. Marvel.
Folk ante ikke hvem Kamala Khan var.
De kjente verken til historien eller bifigurene.
Ideen rommet mye kjærlighet,
og figuren
var svært viktig på grunn av det den stod for.
Det var en uventet suksess, ikke bare på grunn av bransjens forventninger,
men på grunn av Sanas og mine forventninger,
da det første nummeret kom ut i nytt opplag.
Og deretter i stadig nye opplag.
Vi ble intervjuet av The New York Times,
og folk kledde seg ut som figuren ei uke etter lansering.
Det var mer enn et sjokk. Jeg har ennå ikke våknet.
Alt er som en drøm.
Ikke i mine villeste drømmer ville jeg trodd at en muslimsk superhelt
ville være en av våre mest populære nye figurer.
Jeg var så heldig å bli invitert til Det hvite hus,
da Barack Obama var president, til kvinnehistorie-måneden,
en feiring av ulike kvinner på ulike felter over hele landet.
De sa: "Kan du tenke deg
å presentere USAs president?"
Jeg sa: "Hva?" Og selvsagt sa jeg ja.
Takk for det utrolige arbeidet ditt, Sana.
Ms. Marvel er kanskje en tegneseriefigur,
men for mange unge gutter og jenter
er Sana en superhelt fra virkeligheten.
Jeg så hvordan vi kunne påvirke
med ulike typer historier.
Og Kamala Khan var en svært naturlig overgang,
og jeg visste ikke at hele livet mitt hadde pekt fram mot dette.
Det var alt jeg alltid hadde ønsket å gjøre.
Og da hun ble til, åpnet det mange muligheter.
Da fikk vi
kontakt med mange ulike skapere vi ikke hadde kunnet tidligere.
Forfatter
Tegner
Forfatter
Marvel Rising er en ny serie
De er en ny generasjon superhelter i Marvel-universet.
Nå har vi hyperintelligente kvinnefigurer.
Det å få jobbe med disse figurene er en enorm mulighet
jeg ikke forventet å få.
Selv da jeg begynte med tegneserier,
var det dominert av hvite menn, så mye av forandringen
til å ha viktige fargede figurer...
Forfatter
Tegner
...særlig fargede kvinner og jenter, er svært nytt...
Fargelegger
...de siste drøye fem årene.
Tegner
Tegnere
Tegner
Dette er et lykkelig øyeblikk. Dette har jeg ventet på.
Nå er tegneseriebransjen hinsides mine villeste drømmer.
Jeg drømte aldri om...
Fargelegger
...at det ville være så mange kvinner i den...
Forfatter
...og så mange serier for jenter.
Forfatter
Kreativitet og innovasjon...
Forfatter
...og tilgang til nye skapere og et større mangfold av dem,
kommer ofte fra minoriteter.
Kvinner har alltid vært her.
Kvinner var med på å bygge tradisjonen til Marvel.
Det er overraskende hvor langt samfunnet
og bransjen har kommet.
Nå tror jeg like mange unge kvinner
som unge menn er interessert i en karriere innen tegneserier.
Noen kvinner har tatt støyten slik at jeg slapp,
og jeg håper jeg har gjort det for kvinnene som kommer etter meg.
Det flotte med kvinnene som kommer inn nå,
er at de er pionerer fordi de skriver historier for kvinner.
Hvordan kan en historie engasjere deg, hvis du ikke ser deg selv i den?
Det tok lang tid før jeg fant styrke i min egen identitet,
og fikk større selvsikkerhet og tro på det jeg tilhører.
Det er stort å se kvinner briljere som superhelter.
Jeg tror samtalen nå om speil vs. vinduer
og å se deg selv i en historie,
var veldig bra for tegneserier og kvinnelige lesere.
Men vi kunne gjøre mer for å se flere funksjonshemmede
og åpne skeive i disse seriene,
flere figurer og forfattere med asiatisk og latinamerikansk bakgrunn.
Hvorfor nøye deg med lite når du kan åpne for en flom?
Moren min er slik en støtte.
Hun gir meg friheten til å gjøre det jeg må.
Jeg kan alltids ringe henne for en oppmuntring om jeg trenger det.
Når mamma møter de gamle kritiske vennene, kan hun si:
"Datteren min jobber for Disney",
eller "Hun jobber for Marvel. Hun gjør det bra."
De skjønte ikke hva jeg gjorde før,
men de kjenner til de navnene.
Vi lo sist.
Da jeg var yngre, sa pappa alltid:
"Uansett hva du gjør, må du hjelpe folk."
Det fine med at Ms. Marvel er publisert,
er at det påvirker familien min direkte.
Niesene og nevøene mine
har en figur som ligner på dem selv.
Ikke bare niesene og nevøene mine.
Jeg elsker at alle barn vil se en figur der ute
og ikke bare en del av hverdagslivet.
TIL ALLE KVINNER I MARVEL-UNIVERSET I FORTID, NÅTID OG FRAMTID
Tekst: Jon Ivar Sæterbø