På 70-talet ville alla ha nåt nytt och spännande och det blev detta.
Jag upptäcker nåt med spindelsinnet!
Vi skapade japanska Spider-Man,
som är helt annorlunda mot ursprungliga Spider-Man.
Där finns ingen tant May eller Peter Parker.
Där finns en robot.
Där finns bilar.
Människor hoppar och flyger runt och slår skiten ur varann.
Och det hade väldigt lite att göra med äkta Spider-Man.
Jag minns att Marvel sa: "Vi släpper inte ut det från Japan.
Det begränsas till bara Japan."
Under följande 30 år
hörde ingen talas om eller såg man den japanska Spider-Man i USA.
Detta är den sanna historien om japanska Spider-Man.
"JAPANSKA SPIDER-MAN"
Tre personer förde mig till Japan.
Marvels agent 1976-1985
En kvinna, Stan Lee och Spider-Man.
Kvinnan var min fru. Hon kom från Japan.
Jag mötte henne i skolan i USA
och på 70-talet brukade jag resa till Japan.
När jag var i Japan
brukade jag se väldigt mycket japanska tecknade serier.
Överallt fanns det som kallades "manga", japanska serier,
och alla läste dem.
Jag minns att jag såg mig om, men hittade inga amerikanska
och började undra varför.
Och jag var en gammal seriefantast.
Jag gillade Marvels grejer.
Stan Lee var min hjälte.
Så jag kontaktade Marvel och sa:
"Hör på, era serier finns över hela USA och världen
men det största serielandet i världen är Japan
och där har ni ingenting."
De sa: "Vi brukade skicka en del serier
och omkring hälften returnerades. De sålde aldrig."
Jag sa: "Vet ni vad? Ni vill väl tjäna storkovan?
Jag tror att det finns en publik som skulle välja er
om det presenterades riktigt.
Ge mig en chans. Jag åker dit och tar reda på vad som är fel
och kommer tillbaka med en överenskommelse."
Tursamt nog höll Stan Lee med mig.
Jag kom till Japan som förläggare.
Alla andra förläggare visste om det: "Där är den underliga gaijin..."
Gaijin betyder utböling på japanska.
"...som har Marvelrättigheter. Kanske vi skulle tala med honom."
Och jag kom på varför amerikanska serier misslyckades här i Japan.
Ett amerikanskt seriehäfte ska läsas.
En japansk serie ska betraktas.
En amerikansk serie är som en illustrerad bok.
Man måste läsa tre eller fyra bubblor i varje bild.
I japanska manga finns det action.
Man kan känna action som en storyboard.
Den japanska mangapubliken ville bara bli underhållen
på det sättet som de vill bli underhållna.
Maskerade ryttaren (Kamen Rider)
Medan jag befann mig här i Japan tog jag med mig min unge son.
Han och många av hans vänner såg program på japansk TV...
Maskerade ryttaren Stronger (Kamen Rider Stronger) - 1975
...sånt som Kamen Rider och ungarna älskade det.
fastän de inte förstod vad som sas.
De älskade action och musiken.
Det var vad som drev dem.
Ett företag bakom dessa program hette Toei.
Toei var en av de största ateljéerna i Japan vid den tiden.
Så jag kontaktade dem och hade tur att få en intervju med VD:n.
Toei Company, Ltd:s VD
Han hette Watanabe.
"Ni har programmen och superhjältarna och jag representerar Marvel."
Mr Watanabe var känd som Ginzas kung då,
vilket betydde att varje kväll efter jobbet gick man ut tillsammans.
Det var sättet man gjorde affärer på då.
Det var där man slöt kontrakten i Japan.
Man gjorde det inte med en advokat och på papper.
De gjordes över ett glas och ett handslag, som inte kunde rivas upp.
Man kan inte riva ett handslag.
Så jag satte mig och förhandlade
där Marvel kunde plocka upp alla Toeis superhjältar
och Toei kunde plocka upp alla Marvels superhjältar.
Vi hade en överenskommelse.
Jag skickade kontraktet till Marvel. Marvel accepterade.
De sa: "Kör på det." Så jag sa till Toei: "Vi har en överenskommelse."
Stan Lee var det vägledande geniet inom serier
och han hade känslan för vad folk gillade och inte gillade.
Så Stan var tvungen att gilla det han såg.
Första programmet som producerades av Toei var Spider-Man
för det var seriefiguren Marvel levde på.
Mr Watanabe sa: "Vad tror du om Spider-Man?
Vad tror du om det, Gene?" Jag sa: "Jag tycker det är toppen."
Och han sa: "Okej, jag tror på det. Jag tycker det är bra.
Mitt bästa folk jobbar med det."
Vi fick godkänt för 50 avsnitt.
Marvel såg Japan som ett helt självständigt område.
Jag minns att Marvel sa till Toei: "Begränsa området till Japan.
Vi släpper inte ut det här ur Japan." Och sa sen: "Kör hårt."
Ingen här i USA kommer att bry sig, för de kommer inte att få se det.
Så länge det fungerar och vi tjänar pengar är det okej.
Det var tanken.
Maskerade ryttaren (Kamen Rider)
Ärligt talat, superhjälteprogrammen som gjordes av Toei
var reklamfilmer för att sälja leksaker.
Sponsorerna var alla leksaksföretag
och alla gjorde fantastiska leksaker i metall.
Robotar och bilar och sånt var väldigt komplicerade, vackra leksaker.
I princip behövde vi leksaker för att bekosta hela projektet.
Så vi började granska intrigerna
i amerikanska Spider-Man och sa: "Vi har inget sånt."
Så jag sa: "Låt oss sätta dit dem. Vi behöver en robot."
Vice VD på Toei kallade dit mig.
Han berättade att de skulle göra Marvels Spider-Man i Japan.
Leksaksdesigner "Spider-Man" Mekanisk ingenjör
Han bad vårt företag Popy att designa produkter och sponsra serien.
I USA kan man göra affärer med bara huvudfiguren.
Men för att Spider-Man skulle lyckas i Japan
behövde vi introducera fler produkter
gjorda för japanska barn för att klara den nödvändiga försäljningen.
Robotarna var de som genererade de största vinsterna.
På tågresan tillbaka från Toei kom idén: "Designen skulle se ut så här."
Rymdskeppet Spider-Man reser i till Jorden kanske skulle likna en sfinx.
I mitt sinne tyckte jag, att det skulle passa Spider-Man.
Men inte bara en vanlig robot.
I USA använder man termen "transform" eller "morphing."
Jag var den första att tänka på "transformering."
Jag var den förste att presentera transformering för världen.
Ifrågasatte någon varför du använde en sfinx istället för en spindel?
Jag gjorde bara designen och ingen frågade direkt varför.
Så vi införde en robot som hette Marveller
och Popy blev programmets sponsor
och vi var igång.
Det fanns några saker jag propsade på.
På grund av rättigheter måste dräkten vara exakt Spider-Man, vilket den var.
Och han måste utföra det Spider-Man gör.
Skjuta nät, vilket han gjorde, krypa på väggar och i tak.
Alla krafter och saker som Peter Parker gjorde
när han blev Spider-Man
införlivade vi i japanska Spider-Man.
Då kör vi. Vroom!
-God morgon! -God morgon!
När skådespelarna skulle väljas ut
överläts det till Toei.
De sa: "Jag har folk som är populära.
Jag vet vilka som fungerar och inte fungerar."
Jag hade anslutit mig till en agentur och jobbat som statist i tre år.
"Spider-Man"/"Takuya Yamashiro"
"Jag? Jag har huvudrollen? Kors!"
"Här är mitt första manus. Oj!"
Inte nog med första stora rollen, jag var huvudpersonen!
Jag kan inte uttrycka med ord hur jag kände det.
Varför latar du dig, Takuya?
Skynda på att bli Spider-Man!
Jag kände inte till nåt om Spider-Man.
Så jag läste serierna om Spider-Man.
Och innan inspelningarna satte igång
samlades vi i Toeis visningsrum
och såg den amerikanska Spider-Man-filmen.
...den fantastiska Spider-Man.
Jag älskade den.
Den mest populära, utmanande, spännande superhjälten
i hela världen.
Han var så mänsklig.
Jag såg att Spider-Man var allergisk.
Han glömde att ta sin medicin och får en allergisk reaktion.
Han började nysa i sin spindeldräkt.
Det gillade jag väldigt mycket.
Film- och seriekritiker
Det var en hemsk film.
Det fanns knappt några scener där Spider-Man svingade sig.
Jag minns att jag såg det...
...Så när jag hörde att de skulle spela in en japansk version
antog jag att den skulle bli dålig.
Stan Lee ansåg att den amerikanska Spider-Man-filmen
inte knöt an till publiken.
Den var inte så bra som den kunde ha varit.
Fast den var inte så dålig som den kunde ha varit.
Jag ska inte fråga om din inblandning.
Jag var ju i princip konsulten
men de lyssnade inte direkt mycket på mig.
Det enda jag inte vill är att programmet blir långtråkigt.
Figurerna är alltför viktiga för oss och för framtida...
De första var inte dåliga.
Jag tror att de kommande blir mycket bättre.
Så vi visste att vi var tvungna att göra ett bra jobb, annars
var jag arbetslös och alla pengar och tid jag hade lagt ner för att komma till Japan
och ha slutat mitt jobb och skulle ha förlorat mitt hus,
och mitt företag om det hade gått snett.
Okej. Då kör vi!
Kom, min bror. Kom!
Där är rösten igen.
Kom, min bror. Hämndens timme är slagen.
Takuya var en ung man med en stark känsla för rättvisa.
Takuya, som blir Spider-Man, var yrkesracerförare.
Hans far var arkeolog.
Styggingarna
fångar honom och han blir mördad.
Takuya försöker rädda livet på honom.
Han blir nästan också dödad.
Han springer och faller ner i en grotta.
Där i grottan
möter Takuya Garia från planeten Spider.
Håll ut! Han kommer att dö om jag inte gör nåt...
Spindelextraktet!
Garia injicerar sitt eget blod i Takuya.
Det är så han blir Spider-Man.
Tror jag.
Mår du bra?
...du finns alltid där för att rädda mig. Jag är skyldig dig mitt liv.
-Får jag ta ett foto? -Nej.
När jag först frågade: "Vad är en Spider-Man?"
svarade VD:n för agenturen: "På japanska är det nog spindelmänniska."
Så jag sa: "Vad är en spindelmänniska?"
Jag antog att han bara skulle ha nån slags mask.
Spindeltråd!
Så kom min första dag på inspelningen
och jag såg en man, klädd i trikåer
med ett spindelnätsmönster.
Och jag sa: "Jaså, verkligen?"
Jag hade föreställt mig nåt mer som en robot.
Jag undrade om det verkligen skulle funka.
Rollfiguren Hitomi är så klumpig,
pratar mycket och äter mycket,
hon är positiv och lite flörtig.
På japansk TV vid den här tiden
fokuserade de flesta dramer mer på kvinnlig förlägenhet.
Du är en racerförare, eller hur? Kan du inte köra fortare?
Så att uttrycka de egenskaperna via Hitomi
kan ha känts tröstande för kvinnor.
Till slut avslöjade de Spider-Mans identitet!
Jag tror att hennes roll gav tittarna en känsla av förtrolighet.
Ska vi gå på dejt?
Du borde kyssa och fräscha upp dig.
Tekniskt sett dejtar Hitomi och Takuya
men de känns också lite som en familj.
De var älskande
men det fanns absolut inga suggestiva scener.
För att det är ett barnprogram.
Man behöver inga.
Takuya bodde med sin lillasyster och lillebror
så jag minns att det var många familjescener med dem.
Lägg undan tidningen när du äter middag.
Som barnprogram vid den tiden
var det ganska ovanligt att se sånt.
En snäll man hängiven familjen
blir en skoningslös krigare, som besegrar fiender när han strider.
Jag tror att det gapet är det som gör
familjestunderna en viktig kontrast.
Stuntinstruktör
Denna Spider-Man...
...jag kände att vi kunde göra nåt mycket intressant med honom.
Jag hade Marvels serier,
så jag betraktade alla poser som han gjorde i rutorna.
Han behövde krypa runt och hoppa
och svinga sig.
Hur kan vi filma det?
Om spindelceller injiceras in i en människas blodflöde
och han blir en spindel, måste han också röra sig som en.
Han måste vara en spindel.
Det är så här Spider-Man borde göras.
Använd dina spindelkrafter.
Så för att ge ett sken av en spindel
måste beteendet vara spindellikt, från en låg gravitationspunkt.
Därifrån kan han hoppa och sparka,
flyga runt och träffa styggingarna.
Jag visade alltid mr Koga, som spelade Spider-Man,
Marvels serietidning och sa: "Gör den här posen eller den där."
Jag krävde mycket.
Jag gymnastiserade då så mina höfter var väldigt flexibla.
Så... ni fattar...
Kostymaktör/Stuntman
...jag kunde göra de obekväma poserna.
Därför valdes jag ut till Spider-Man.
Man sa till mig: "Kryp nära marken. Det behöver inte se häftigt ut."
"Gå så lågt du kan."
Kaneda tog en titt framifrån, från sidan, bakifrån,
egentligen från alla vinklar för att få en känsla av hur man poserar.
"Lägre, lägre," sa han.
Jag var så nära marken
för att göra poserna.
Han är inte som en normal människa.
Han vore inte Spider-Man om han inte rörde sig så.
Jag sa ofta: "Hör du, var bara en insekt."
"Du är en spindel, var en!"
Det var banbrytande.
Poserna.
Det var nåt helt nytt.
Det gjorde intryck
i jämförelse med typiska barnprogram då.
Vem är du?
Ett sändebud från helvetet. Spider-Man!
Han sa: "Ett sändebud från helvetet! Spider-Man!"
Helvetet!
Ingen hjälte hade tidigare använt ett så mörkt ord.
Han var ingen vanlig hjälte, vilket var spännande,
och jag bara älskade det.
Det sänder fortfarande kårar längs ryggraden.
Spindelmaskinen! GP-7!
Vi gav Spider-Man en bil som hette GP-7.
GP... Många skulle tänka på Grand Prix
men här är insiderhistorien.
Efter jobbet brukade vi alltid gå ut och dricka om kvällarna.
Och efter några drinkar
försökte vi komma på ett namn för bilen.
Jag brukade vara en DJ i New York.
Jag brukade säga som avslutning: "GP, relaxa."
Så jag sa: "Varför inte använda GP?"
Och sen sa nån, jag minns inte vem:
"Vi behöver ett nummer och sju är ett japanskt lyckonummer."
Hur kändes det att få en bil döpt efter dig?
Jag fick aldrig nån riktig, så...
Jag är Fire Fox, räven som tillhör skördeguden. Fattar du?
När de skapade sina bovar
gick de till några teman från japansk mytologi.
Mycket av Marvels serier kommer från nordisk och grekisk mytologi.
Mycket av de japanska grejerna kommer från japansk historia.
Så att de skulle genljuda bättre hos den japanska publiken.
Jag sa till Toei: "Jag vet inte mycket om Japan,
men om ni tror att det här fungerar, då kör vi på det."
Jag lämnade ansvaret till dem och de behövde inte använda Gröna trollet
eller dr Ock eller nåt sånt.
Vilka bovar var mest framträdande?
Det var tre.
...Amazoness...
och Nindar.
De liknande kråkor.
Väldigt underliga.
Jag hörde dem dubba det där hela tiden.
Vad skulle de föreställa? Fråga inte mig. Jag har ingen aning.
Amazoness var professor Monsters högra hand.
Typ en läskig dam.
Jag tror att professor Monster
kom för att härska över Jorden.
Spider-Man kämpade för att hindra honom göra det.
Tror jag.
Professor Monster låter riktigt illa när man översätter japanska till engelska
men på japanska låter det bra,
för att man kombinerar ett japanskt ord med ett amerikanskt
och vid den tiden var det coolt.
Monster blir Munsta, Munsta dödade dig.
Det lät häftigt för ungarna.
Det har ingen betydelse vad det är. Det låter bra.
Toei visste vad som tände den japanska publiken.
I åratal har de gjort
extremt populära saker som ungarna knyter an till.
Marvel hade inget problem med roboten som figur.
Den fanns egentligen inte i USA. Plus att den var en cool sak.
Superhjältar måste besegra riktigt starka fiender
för att bli verkliga superhjältar.
Marveller! Ändra Leopardon!
Ju starkare fiende desto bättre.
Därför blir rymdskeppet, som blir en robot och bekämpar gigantiska monster,
en del av historien.
Om robotarna är stora, gjorda av stål och tuffa
finns det ingen chans att de kan bli besegrade av fienden.
Leopardon, svärdet Vigor!
Hade jag fått bestämma hade en robot satts in i Stålmannen också.
Den här Spider-Man är helt annorlunda mot den amerikanska versionen.
Peter Parker bor på Manhattan.
Han finns i en storstad.
Men för det japanska programmet
ser man nästan aldrig staden.
Anledningen är enkel.
Att filma mitt i Tokyo skulle vara svårt och kostsamt.
Jag fick veta i början: "Budgeten är liten."
Det kändes som en press.
Barnprogram görs vanligen med en liten budget.
I USA kanske de har råd att ödsla en massa pengar.
Japan är litet.
Budgeten är liten.
Schemat var pressat.
Vi var tvungna att filma två avsnitt i veckan.
Vi gjorde det för att spara budgeten.
Kan du inte höra spökrösten, Amazoness?
Japanska program gjordes
med en budget som amerikanerna skulle betrakta som en struntsumma.
Och jag minns en som sa en gång: "Gene, vi drömmer om vad vi kan göra."
Och jag minns att det imponerade på mig.
Vi drömmer det vi kan göra.
Den begränsade budgeten var kung.
Om man klev över budgeten tog man död på sin framtid.
Man fick hålla sig till en liten budget så man gjorde sitt bästa.
Man fick spara pengar överallt.
Man återanvände alltid scener. Återigen, av budgetskäl, men det funkade.
Vi hade inte mycket tid, för det första.
Jag fick tänka ut alla Spider-Mans handlingar på plats.
Vi befann oss alltid i tidsnöd när vi filmade.
Det var stor press. Men det måste göras.
Jag var fast besluten att leverera.
Jag hade ofta upplevt farliga situationer innan jag fick jobbet som Spider-Man.
Så jag skulle inte säga att jag var direkt orolig för stunten.
För öppningsscenen beslöt vi att göra ett stort stunt.
Vi använde lite pengar för att filma i Tokyos hjärta,
vid Tokyo Tower.
Vi anlände till platsen på morgonen.
Och mr Kaneda sa, att jag skulle klättra upp för tornet.
Jag undrade var han förväntade sig att jag skulle klättra.
Han bad mig att klättra uppför de lutande benen.
Vad?
Utan ett rep?
Det fanns ingen livlina.
Jag minns verkligen den dan.
Jag minns att jag stod där med alla som betraktade honom och som sa:
"Fall inte! Fall inte!"
Han klättrade helt ensam.
Jag klättrade 30-40 meter uppför tornet bara med hjälp av händer och fötter.
Inspelningen hade bara börjat...
Jag tänkte att det troligen skulle bli
många fler sådana dagar i framtiden.
Jag kände att jag måste stålsätta mig för vad som skulle komma.
Spider-Man!
Nu kan man göra vad som helst med visuella effekter.
Men när vi spelade in farliga scener för Spider-Man
var de verkligen farliga.
Ett felsteg...
...och det var över.
Det var bara normalt.
Men rollen som Spider-Man var speciell.
Det måste göras.
Många av dem var olympiska idrottsmän enligt mig.
Jag vill inte kalla dem stuntmän utan hellre idrottsmän.
Mesta tiden hängde han i ett rep.
Vi filmade i en vinkel där hans kropp dolde repet.
Jag bad kameramannen att se till att man inte såg repet
medan vi filmade.
Där fanns stålstolpar på deras sida.
Vi fick Spider-Man att krypa längs stolparna
och placerade kameran på sidan
så att bilden skulle ge intrycket att stolpen var vertikal
och att Spider-Man skulle klättra upp och ner för den.
Jag kunde plötsligt hoppa och klamra mig fast vid taket.
Bröstet var fäst vid ett rep
och repet trätt genom ett hål i taket.
Mr Kaneda gav tecken och jag drogs rakt upp.
Så det såg ut som jag hoppade upp och höll fast i taket.
Han hängde fast vid ett biltak.
Bilen skulle gira över vägen.
Och bilen körde ganska snabbt.
Nästan allt filmades under rörelse.
Bilarna rörde sig verkligen.
Vi hade öppnat fönstret en aning och dragit ett rep genom det
och fäst det på bilens insida
för att se till att han inte föll av.
Insidan var fullständigt täckt av rep.
Vi använde aldrig en livlina.
Jag tror inte att vi skulle kunna göra så numera i Japan.
Kom! Spider-Man!
Den här Spider-Man är helt "handgjord."
Idag kan man skapa vad helst man vill.
Det var annorlunda då.
Den handgjorda stilen var den bästa.
Vi gjorde allt det. Vi jobbade hårt.
De flesta fick inte mycket betalt
men var glada att få delta i programmen.
Så de tog det väldigt allvarligt.
På inspelningen var det inget skoj, mycket olikt amerikanska inspelningar.
Att ta sig friheter anses inte bra i Japan.
"Det här sa vi att du ska göra, det är det du blir betald för. Gör det."
Det är faktiskt producenten och regissören som bestämmer vad du ska göra
och jag vet att det låter ganska kallt för en amerikan
men det här är andra sidan världen.
Vi producerar film i Japan för japanerna
så man vill få nåt som funkar för dem.
För mig verkar det lite överspelat, som många japanska skådespelare gör,
men det fungerar här i Japan.
Och vi måste inse att det finns många vägar till samma slut.
Vem är du?
Det som görs i en kultur och vad som görs i en annan
kan inte jämföras.
Vem är du?
Att agera var nått helt nytt för mig, jag hade ingen aning.
Inget utrymme för kreativitet.
Jag lyckades bara memorera mina repliker och leverera dem.
Men jag minns en sak.
Jag förlorade min far
och ett par år senare fick jag rollen som Spider-Man.
I en scen där Takuyas far dör
sa regissören: "Shinji, du kan improvisera för den här scenen."
Och det som kom fram så naturligt var:
Pappa! Pappa!
Pappa!
"Pappa. Snälla, lämna mig inte ensam!"
"Pappa!"
Lämna mig inte! Pappa!
I det ögonblicket talade jag inte som Takuya Yamashiro
utan som mig själv, skådespelaren.
Det bara dök upp i den repliken.
Marvel litade på oss och kommunicerade inte direkt med oss.
Så länge checkarna flöt in och man var nöjd med mig
var allt fint.
Vad än vi ville göra sa de: "Om det funkar
och är populärt och får tittarsiffrorna, vad mer behövs? Kör."
Vissa actionscener skrämde mig.
Det fanns en hängbro
och jag svingade mig hela vägen under bron i en scen.
Jag dök rakt in i träden i min Spider-Man-dräkt.
Jag hade sår över hela kroppen.
Det finns en scen där en hund jagar mig.
Jag springer och hunden är mig i hasorna.
Och jag hoppar upp i ett träd.
Hundar kan hoppa ganska högt.
Så när jag hoppar upp, hoppar hunden och biter mig i ändan.
Hunden dinglade från min ända och det var en schäfer.
Det var verkligen intensivt.
Många gånger hade vi många explosioner
för att explosioner är spännande för barn och på TV.
Men eftersom vi hade för mycket problem med polisen och brandkåren
brukade vi bli tvungna att ta med alla ut i skogen
och explodera allt där, där de inte innebar fara för nåt.
Det finns några scener där Spider-Man springer för att undvika explosioner.
Jag springer nerför en stig
där allt sprängämne hade placerats.
Jag måste försöka minnas var...
...för om jag råkade passera över en kunde jag ha sprängts.
Och naturligtvis hände det en gång när jag sprang,
precis när jag sprang förbi - pang! Den exploderade.
Sprängmedelsansvarige slog om kontakten precis när jag passerade över.
Det hände några gånger.
Marvel ville se vad vi filmade.
Så vi klippte ihop en pilot.
Vi hade den klar.
Marvel flög ut ett gäng människor.
Stan Lee och några andra från företaget.
Jag minns att jag satt i visningsrummet med företagsfolket.
De plus Stan Lee satt där.
Jag var skiträdd, för gillade de inte det, skulle jag bli arbetslös.
Den går igång. Vi ser den.
Den slutar
och ingen har nåt att säga.
Och företagsfolket ser på mig och säger:
"Gene, du har varit för länge i Japan.
Ingen vill ha det här. Vad i helsike är det här?
Det är inte Spider-Man. Det är knäppt."
När cheferna började dissa den,
därför att de tyckte den var så dum,
blev jag rädd, för jag håller på att förlora år av jobb.
Och plötsligt ställer sig Stan Lee upp och applåderar.
Och säger: "Det här är fantastiskt. Det är en levande serietidning."
Han sa: "Vuxna kommer att älska det för att det är camp.
Barn kommer att älska det för det är fantastisk action.
Om det här är vad publiken vill ha då ger vi den det."
Och då såg cheferna på mig och sa: "Gene, vilken strålande idé."
Stan hade alltid stöttat mig men den här gången,
när han såg vad vi verkligen producerade, och han stod upp och började klappa
kändes det så bra.
Jag sa: "Hörni, seriekungen tittar på vad jag har gjort
med hans favoritfigur och hans arbete och han gillar det."
Resten är historia.
Kände du till att Stan Lee gillade japanska Spider-Man?
Det gjorde jag inte. Verkligen?
Jag menar...
Verkligen?
Kors, jag är väldigt glad att höra det.
Väldigt glad.
Alla älskade det vi gjorde.
Varorna, leksakerna, sålde galet mycket.
Så det gjorde alla lyckliga.
Leksakerna säljer, tittarsiffrorna är bra, pengarna rullar in.
Vad mer behöver man?
Folk uppskattade verkligen Marvellers och Leopardons design.
För mig var det helt underbart.
Leksaksdesigner/"Spider-Man" Mekanisk ingenjör
Det faktum att vi höll på ett år och det blev accepterat...
Film- och seriekritiker
...är nåt fantastiskt.
Pojkar brukade säga: "Jag ser programmet!"
Och en sa: "Min mamma ser det också!"
Och han sa: "Mamma säger att Hitomi är toppen!"
Det var trevligt att höra.
När vi började sända varje vecka
började vi höra röster.
"Är det Spider-Man?" "Hörni, det är Spider-Man!"
Barn brukade samlas runt produktionsbussen och be om autografer.
Att få veta att de såg programmet gjorde oss lyckliga.
Det var uppmuntrande.
Adjö!
Tittarsiffrorna var bra.
Jag kände bara glädje och spänning för jobbet.
Plus att det var inget ytligt program.
Jag behöver er hjälp!
Samarbete med barn var viktigt.
Vikten av mänskligt hjärta...
Du spelar andra såna skämt med kackerlackor därför
att du tror att din pappa återvänder om du orsakar ofog.
Det betonades klart
i många avsnitt.
Jag vet inte vad skälet är men ni får inte slåss!
Berätta vad det handlar om så kan vi reda ut det.
Jag är stolt över den sidan av programmet med.
Du är också en modig grabb.
Inte alls.
Säg inte så. Du klarar det om du försöker!
Okej, titta på mig.
Oavsett hur svårt det blir,
ge inte upp.
Tro på dig själv och gå igenom det.
Det var budskapet.
Spider-Man var så populärt att en mängd liknande program skapades.
Den typen av TV-program blev mallen för barnprogram i Japan.
Efter det började många Sentai-serier och robotbaserade barnprogram
att lyfta, tror jag.
Sentai-serierna, vilka handlade om japanska live-action-superhjältar,
innehöll inte robotar då.
Spider-Mans robot blev en sån fullträff och storsäljare
att de sa inför nästa säsong: "Vi måste ha en robot."
Sen sa Stan: "Vet ni, robotarna är fantastiska figurer.
Varför gör vi inte nåt med robotar i de amerikanska serierna?"
Jag sa: "Varför gör vi inte en historia med bara robotar?"
Stan hjälpte mig att skriva berättelsen.
Vi skapade en tidning som hette Shogun-krigare.
Och en robot, som senare togs bort,
hette Transformers.
Och Transformers blev, som ni vet, en stor hit efter det.
Och uppriktigt sagt,
enligt mig var japanska Spider-Man starten för Power Rangers.
Jag är stolt över alla program och superhjältar,
för ingen annan hade gjort nåt liknade tidigare.
Vid slutet av filmningen var sammanhållningen helt fantastisk.
Vi var flera dussin som jobbade som en enhet.
Vi jobbade alla tillsammans för att skapa nåt.
Det hjälpte oss att klara av det.
Det var en riktig skojig arbetsmiljö, med mycket skratt hos alla.
Det fanns en fantastisk atmosfär på inspelningsplatsen.
Jag är glad att jag gjorde det och idag, för första gången, känner jag stolthet.
Vi var som en riktig familj.
Till slut hade vi en stor gruppkram.
Det var ett stort firande med så mycket energi.
Marvel Comics version
och den japanska versionen av Spider-Man skiljer sig lite.
Men vad gäller hjältarna är båda toppen.
Om man njuter av det man gör är det inte arbete.
Det är ett nöje och så ska man leva sitt liv
och jag njöt av det jag gjorde med Stan och hans fru Joanie,
som en gång sa åt honom: "Skriv det du vill
och om hjärtat finns däri kommer folk att vilja ha det."
Och det hände med mig.
Min fru sa: "Gene, om du verkligen känner att du kan få framgång med det
så är jag med dig. Kört hårt."
Och det funkade och det är jag evigt tacksam för.
Vi firade nyligen vår 50:e plus bröllopsdag
på väg till evigheten tillsammans.
Det är tack vare Spider-Man. Tack.
Jag är fortfarande skådespelare.
Jag har Spider-Man att tacka för det.
Scenen jag minns bäst är definitivt i seriens slut.
Solnedgång. Havet.
Jag blickar ut mot solnedgången,
tar av mig dräkten och avslöjar mitt ansikte.
Jag minns repliken.
"Far. Garia...
Far...
"Jag har besegrat Iron Cross Army."
Jag har besegrat Iron Cross Army!
Professor Monster är död!
skrek jag mot solnedgången.
Slut
Jag önskar att min pappa kunde ha sett mig som Spider-Man.
Nu...
...blir jag överväldigad av känslor.
Jag är så lycklig.
Genom Spider-Man...
...har jag mött alla er så här.
Jag är utom mig av glädje.
Tack, Spider-Man.
"Spider-Man" sändes bara i Japan mellan maj 1978 och mars 1979,
när Toei la ner serien och fokuserade på figurerna de hade skapat.
Det var inte förrän 2009, när Marvel släppte alla 41 avsnitt online,
som publiken utanför Japan äntligen kunde
få uppleva japanska Spider-Man.
Särskilt ett fan fick en speciell presentation.
Spider-Man! Spider-Man!
Min son. Hur mår du?
Oj, det är toppen. Ser man på.
Du borde också gå så.
Det är fantastiskt.
Vänta. Då kör vi.
-Tack så mycket. Det var toppen. -Tack.
Jag uppskattade det mycket.
Jag gillade hur de gjorde det på ett japanskt sätt.
Det var inte direkt som den amerikanska versionen.
Den hade sin egen smak. Till och med sättet han gick.
Och figurerna som de skapade,
som var annorlunda mot våra egna.
De var färgstarka och väldigt intressanta.
Jag var väldigt imponerad av deras action
eftersom inget var datorgenererat,
utan det man såg på duken utfördes verkligen av människor.
Och när Spider-Man klättrade uppför byggnaden,
var det underbart hur de fick honom att gå uppför väggen.
Det var så annorlunda mot hur vi gör det i USA
att det var skojigt för jag såg en helt annorlunda stil och en bra sådan.
Undertexter: Per Lundberg