Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nézze meg!
Ez Renzo Nervi művész alkotása,
aki életének csúcs-, de inkább mélypontjairól ismert.
Jól nézze meg ezt a vásznat! Ne kérdezze, hogy mit jelent!
A művészet nem csupán a valóság ábrázolása,
a művészet maga alkotja meg saját valóságát.
Ne próbálja megérteni! Nincs rajta mit megérteni.
Csak meg kell ragadni az élményt, amit az érzékeinek felkínál.
És most, hogy időt szánt a festmény szemlélésére,
jöjjön, bemutatom az alkotóját!
Renzo Nervi. Nagy festő és nagyon jó barát.
A legjobb barátom, aki valaha volt.
Nagyon feldühítesz! Észre sem veszed, mennyire idegesítő vagy!
A fenébe, te elsüllyedsz, és engem is magaddal rántasz!
Egyáltalán mi a terved?
Ez tíz év volt! Tíz évbe telt megcsinálni ezt a kiállítást, tudod?
Nem az a fő probléma, hogy nem adtunk el semmit, hanem... Nézd meg a sajtót!
Lemészároltak.
"Art Press". A nagy Laveran.
Itt van: "Öngyilkosság a 21. században kiállítani egy művészt,
aki lehorgonyzott a múlt században."
Öngyilkosság. És nem olvasom fel a többit, mert... Tessék!
Az fő probléma, Renzo,
hogy nem is adsz interjú, orrolsz a sajtóra, ezt nem lehet!
Mit érnék el vele? Tudod jól, hogy semmi haszna!
Ma már nem a kritikusoké a hatalom, nem!
Az árverezőké, a vevőké, a gyűjtőké, a pénzé!
- Ezt nagyon jól tudod, Arthur. - Éppen ezért a műgyűjtők,
az aukciósok és a kritikusok szeretnének találkozni veled.
Még csak el sem jöttél a saját megnyitódra.
Mert agorafóbiás vagyok.
Nehogy már, micsoda? Agorafóbiás vagy? Van orvosi igazolásod? Nincs. Jó.
- Agorafóbiás és szupermarket-fóbiás. - Szuper mi? Na ne, szuperma...?
- Félek a szupermarketekben. - Na, ne játszd meg magad!
Tudod, kivel beszélsz? Velem, Renzo.
Nem kérek sokat, csak azt, hogy gyere el egy kicsit a galériába.
Nem megy. Nem tudok jó képet vágni a sznobokhoz,
az idiótákhoz, akik elmagyarázzák nekem a festményemet.
- Nézd, nem mindenki hülye, jó? Igen? - Arthur!
A bohóckodás a te szereped, nem az enyém.
Ne sértődj meg, de nagyon jól csinálod!
Elemedben vagy, élvezed, jó vagy benne. Én nem.
Laveran jól mondta.
- Elavult lettél, Renzo, ez van. - Nem érdekel, mit mond Laveran!
És különben sem olvasom a kritikákat, soha!
De kellene.
"Labirintus". Ez a kiállítás címe,
és itt valóban Renzo Nervi agytekervényeiben bolyongunk.
Igazán lenyűgöző, nem? Nekem ez a festménye tetszik nagyon.
Kicsit álomszerű, lázálomszerű.
- Tetszik? - Igen.
- Jó. - Igen.
De látom a festmény kegyetlensége mögött az iróniát,
és egyfajta részvét árad belőle.
- Valami engedékenység. - Teljesen igaza van.
Tökéletesen, mert e kissé beteges ecsetvonások mögött,
amivel szinte ostorozza a modelleket,
érezzük a művész emberségét, de érezzük a törékenységét is. Igen.
Valóban úgy tűnik, a sors akarata, hogy az öné legyen ez a mű.
Éppen ma, amikor egy Renzo Nervi előtt áll, megérkezik a művész, személyesen.
Ami rendkívül ritka alkalom. Hadd mutassam be!
Kedves barátom, Renzo, hadd mutassam be...
- Jó napot! Bocsánat, elnézést! - De mit...?
Hogy tetszik, asszonyom? Preparáljam a többit is?
- Ne, jó így is! - Csak rajtad áll.
- Arthur, hívjam a rendőrséget? - Nem szükséges.
- És hívhatom a mentőket is. - Nem, nem kell!
Anas!
Ezt visszaadom. Már nem kell.
- Lelőttél valakit? - Igen, hármat is.
Ja, persze.
Tetszik?
Tartsa! Arthur, ez Renzo Nervi.
- Mondta, hogy itt vagyok? - Igen.
- Eugénie! - De hát itt van!
Na igen, de ne legyen már ennyire pragmatikus!
Csak mert látja, hogy itt vagyok, még nem kéne...
- Az élet ennél bonyolultabb. - Akar vele beszélni, vagy sem?
Na, adja csak ide!
- Jó. Halló, mi a baj? - Tetszett?
Nem tudom, tudtad-e,
de Niki de Saint-Phalle már több mint 50 éve megtette,
hogy pisztollyal lőjön egy alkotásra, szóval nem találtál ki semmi eredetit.
A művészet permanens forradalom, nagyon jól tudod.
Tudod, hogy miattad elveszítettem egy nagyon fontos ügyfelet?
Most nincs túl nagy kedvem csevegni veled, oké? További szép napot!
Ne, ne, ne, várj! Nyugi, nyugi, ne tedd le!
Oké, túl messzire mentem. Elnézést kérek, őszintén!
Köszönöm, hogy elismered, ez szép tőled, de mit érek egy bocsánatkéréssel?
- Jó, most tényleg mennem kell. - Nem, várj, várj! Még csak annyit,
hogy egy kicsit le vagyok égve, és tudnál-e adni egy kis előleget?
Előleget? A festményedre, amit nem vettek meg, miattad?
De még ha el is adtam volna, az ára nem fedezné az általad okozott kárt.
- A kárt? Milyen kárt? - Nem is sejted, Renzo?
A golyókat, amiket a festményedre lőttél, nem fogta meg a vászon,
átmentek rajta, és befúródtak mögötte a falamba!
Igen, ez a kár, igen.
Mindegy, ennek vége. A kiállítás bezárt.
- Pakolunk. - Egyeztessünk vele!
Ja, igen, és Eugénie időpontot akar egyeztetni veled.
- Mikor szállíthatjuk vissza a képeket? - Mi?
Visszaküldjük az eladatlan képeket, vagyis... Összesen?
- Az összeset. - Úgy van. Hallottad? Renzo? Renzo?
Igen, mit akar?
- Renzo Nervi? - Igen.
Alex vagyok. Örvendek! Izé, örülök a találkozásnak!
És mit tehetek érted?
Szeretnék festeni tanulni, és a tanítványa lenni.
Elhoztam néhány tanulmányomat, megnézné őket?
- Hogy találtál meg? - Hát, elég nehezen.
Majdnem olyan nehéz, mint Banksyt.
- Sajnálom, nem kell inas. - Csak próbaidőre.
Mondom, nem vállalok inast. Süket vagy?
Nem, süket nem, csak makacs.
Figyelj, menj inkább a Jeff Koons-félékhez!
- Nem vagyok gyár, én egyedül termelek. - Igen, épp azért.
Ön az egyik utolsó igazi, még aktív festő. Élő legenda.
Tényleg, egy élő legenda?
Fura fiú vagy. Makacs is, meg furcsa is.
Jó, felveszlek egy hét próbaidőre, de egy ballépés, és repülsz!
- Értem, mester. - És ne hívj így!
Igen, mester!
Jó, kezdjük egy kis megfigyelőgyakorlattal!
Most leülsz erre a székre,
és alaposan megnézel minden tárgyat ebben a szobában, szó szerint mindent!
Ez kajak, az hattyú, az őzike, az bicikli,
az koporsó, az nem is tudom, mi.
- Rendben? - Oké. Ennek mi értelme?
Majd később megérted.
Jól van, rendben.
Köszönöm!
Mester? Immár három órája megfigyelek.
Jó, akkor most ürítsd ki a szobát! Vigyél ki minden kacatot!
A szekrényekből is, a falakról is, a padlóról is! Ne lássak itt semmit!
Innen kiviszel mindent, és áthozod ebbe a szobába, rendben?
- Oké. - Jó, rendben.
De miért?
Mi van? Még nem végeztél?
Tudja, meddig tartott Herkulesnek kitakarítani Augiász istállóját,
- amit már régóta nem takarítottak? - Nem, meddig tartott?
Hát, nagyon sokáig.
Na, én megmondom, csak egy nap kellett hozzá.
De Herkules csupa izom volt, nem 45 kiló puding, mint te.
Igen, akkor segítene vinni a kajakot?
Igen, mit akar?
- Ez megint egy gyakorlat? - Nem, de jó, hogy éppen kéznél voltál.
Mik ezek a festmények?
Az eladatlanok.
- Monsieur Forestier? - Jó napot!
- Jó napot! Igen. - Örvendek! Jöjjön velem!
Valami egészen impozáns kellene erre a falra.
Igen, mi úgy gondoltuk, hogy a mérete háromszor másfél méter legyen.
Igen, értem, rendben.
Engedjék meg, hogy felvessek egy kis ötletet!
És ha nem egy régi festményt vennének, hanem egy eredetit?
Olyan képet, ami kifejezetten önöknek készülne, "méretre"?
Esetleg felkérnénk egy nagy művészt.
A kép utalhatna az ön cégére, a hírnevére, a múltjára.
- Ez érdekes, nem? - Valóban, igen.
Szerintem is.
És melyik művészre gondol?
Renzo Nervi?
Most viccel, Arthur? Nincs más, aki kevésbé problémás, és civilizáltabb?
- Bárki jobb lenne. - Nem, nem. Renzo tökéletes lesz.
Tudom, hogy a barátja, de ez nem érdeke.
Nézze, nem lehet mindig az érdek a fő szempont.
De igen, éppen ezért vett fel engem, hogy emlékeztessem, mi az érdeke.
A rajongása iránta elvakítja.
Igen, jól látja, csodálom őt. Ennyi, ez van. Csodálom őt.
És ha csodál valakit, nem kérdezi, hogy népszerű vagy sem,
hogy dolgozik-e vagy sem. Nem, a csodálat nem ezt jelenti.
Tudja, amikor először láttam egy Renzo-képet, az felkavaró volt.
És ez nem egyéni felindultság volt, nem.
Valami egyetemes. Olyasmi, mint a másság kegyelme.
Tudja, milyen ez? Valaki más szemével látni a világot?
Én hetek óta kajtatok egy nagy lehetőség után,
maga meg odadobja ennek a szociopatának. De miért?
Hogy segítsek.
Mester! Ezt a kacatjai között találtam. Az ajánlott levelek fontosak, nem?
Lássuk...
Mi ez?
Hát, ez egy kilakoltatási végzés.
"A városi bíróság ideiglenes végzése értelmében el kell hagynia
és fel kell szabadítania az ön által jogosulatlanul használt ingatlant,
és legkésőbb..."
Mikor jött ez a levél?
Nem tudom.
Mester, kilakoltatják.
Kitesznek? Azt szeretném látni. Én itt születtem, itt is halok meg.
- Ez meg az Államkincstártól. - Hagyd, ne nyúlj hozzá! Nem!
Van egy kínai közmondás.
"Ha a mondanivalód nem érdekesebb a csendnél, akkor hallgass!"
Nem nyúlsz hozzá, megiszod a kávédat, és befejezed a munkát, amire kértelek!
- Egy élő legenda kéri ezt. - Befejeztem.
- Most jó? - Igen!
Kemény küzdelem volt, de győztem.
Akkor most visszahozol mindent a szobába,
de mindent az eredeti helyére teszel vissza!
Memóriagyakorlat. Ezért kellett olyan sokáig nézned ezt a sok tárgyat.
- Nem viccel? - Nem, ez nem vicc.
Tanulj meg nézni! Nézni tudni kell. Ez a lényeg. Munkára!
Mester!
- Igen? - Szia! Én vagyok.
- Arthur! - Igen, Arthur.
Figyelj, lehet, hogy van egy munkám számodra. Érdekel?
Mit nevezel munkának?
Mit keresel még itt? Az emeleten várnak.
- Fel kellett volna menned. - Ez kicsoda?
Ez Maggie Chekamondo.
Egy francia-ugandai művész, Berlinben él. Amúgy csak fotós.
Ami igazán csodálatos, az az előélete. Rettenet!
- Aha. - Árva lány volt, és...
Ezek NFT-k. Ne kérdezd, mi az! Még én sem értem.
- Eugénie foglalkozik ezzel. Ezt veszik. - Hát, ha veszik...
Jó, térjünk rá az üzletre, mert látni akartak valamit nagyon sürgősen,
ezért felskicceltem egy vázlatot, és azt mondtam, hogy a te munkád.
Mármint a te piszkozatod?
Igen, mert én pontosan tudtam, mit akarnak látni,
ezért ez volt a legegyszerűbb, de ez csak egy vázlat.
Tetszett nekik.
De vedd úgy, hogy ez csak formaság!
De miért nem fested meg a képet is? Úgy még egyszerűbb.
Ne kezdd ezt, Renzo! Gyere, menjünk!
És viselkedj úgy, mint a kutyus az autók hátsó ablakában!
Tudod, csak bólogass! Ne beszélj! Azt hagyd rám és Eugénie-re! Rendben?
Mit...?
Na, figyelj, ne hülyéskedj már!
- Számíthatok rád? - Bátran.
- Akkor hallgatsz? - Igen.
- Ez az agro-élelmiszeripar, igaz? - Igen, pontosan.
Igen, de inkább agro, vagy inkább ipar?
Bio? Nem bio? Nem túl bio?
- GMO? Ja, nem? - Nem. Nem, nem, nem.
- Glifozát? - Jó, most... Elnézést!
Azt hiszem, Monsieur Dupont-Lavalnak tetszett a terved.
Láthatom?
Igen.
Hát persze. Tessék!
Nem is rossz. Bravó!
Igen, Renzo szeret magának gratulálni. A művészi alázat nem jellemző rá.
Hadd kérdezzem meg, Monsieur Nervi, honnan jött az ötlet ehhez a munkához?
Igen?
- Az ötlete? Hát, az ötletek így jönnek. - Azt hiszem... Pardon!
Azt hiszem, egy festő könnyebben fejezi ki magát a festménye által.
Úgy van.
De Renzo említette nekem a nagy mexikói muralistákat, akiket ön is szeret.
Rivera, Orozco, de vannak modernebbek is.
- Igaz? - Igen, és kevésbé mexikóiak is.
Igen, annak kapcsán beszéltünk erről,
hogy a felület három méter széles és másfél méter magas.
Háromszázszor százötven centi? Ez maga a Guernica.
Nem, Guernica sokkal nagyobb.
De, akárhogy is, itt is egy remekmű fog születni.
- Hát igen, reméljük. - Igen, reméljük.
Igen, örömmel dolgozunk önöknek. Ugye?
- Köszönöm! - Ez az, köszönöm!
Igen, ez a legutóbbi kiállításunk katalógusa.
Gyönyörű. Nagyon köszönöm! Köszönöm!
- Köszönöm! Nagyon örültem! - Viszlát! Jó napot!
- Köszönöm, viszlát! - Nagyon köszönöm! Viszontlátásra!
Na, ez elég jól ment, nem?
- Nézd ezt, milyen szép! Csodálatos. - Igen.
Ha az enyém lenne ez a portré, egész nap előtte ülnék.
Igen, fenséges ez a Modigliani. És érthető, hogy megérint téged.
- Miért? - Emlékeztet valakire?
- Esther? - Őrá? Gondolod?
Igen.
Jó, vissza a valóságba.
Szeretnék, ha egy hónapon belül elkészülnél. Ez azt jelenti...
Arthur, még az sem biztos, hogy el fogom kezdeni.
- Tudod jól, hogy nem festek rendelésre. - Nyilván nem, te független művész vagy.
- Pontosan. - De még az általad említett Picasso is,
aki úgy festett, ahogy akart, dolgozott megrendelésre.
Dúsgazdag pasi volt, és zseniális. Az egyik nem zárja ki a másikat.
- Mi a probléma? Netán etikai jellegű? - Igen, etikai probléma.
Tudod, hogyan bánnak az állatokkal a gyáraikban?
- Az élve ledarált kiscsirkékről tudsz? - Igen, tudok.
És aljasnak tartom, tényleg kétségbeejtő. Ez...
- Igen. - Ez felháborító. Tudom.
De hát, ugye, enni kell. Muszáj...
De nem is azt kérem, hogy Hitlernek dolgozz.
Arthur, itt van Jean-Marc Laveran. Eljött megnézni a kiállítást.
- Francba! - Laveran, a kritikus?
- Igen. - Megyek üdvözölni.
- Nem, nem, ez nem jó ötlet. - Miért nem?
Renzo! Nem mozdulsz! Jól van? Itt maradsz!
Bravó, máris gratulálok!
- Monsieur Laveran? Ezt a meglepetést! - Jaj, Eugénie!
Volna egy-két hozzáfűznivalóm ahhoz, amit a legutóbbi kiállításomról írt.
- Renzo, kérlek, ne! - Nem szoktam megvitatni a kritikáimat.
Főleg nem az érintett művészekkel, gondolhatja.
De amit olvastam, az tanulságos volt, tényleg, még ha ki is nyírt benne.
Bizonyára. Jó, én megyek. Szervusz, Arthur, és bravó!
- Monsieur Nervi, sok sikert! - Azt írja, hogy a keret foglya vagyok,
megfojt a vászon, nem szabadulok a festmény-testből.
Látja, én pontosan ezt érzem. Ez az erő akadályoz abban, hogy alkossak.
De az "egzisztencializmusom gyötrelmes mátrixáról" szóló passzusának
pontos jelentését azóta sem vagyok képes megfejteni.
Figyelj, Renzo, majd elmagyarázom. Ez tényleg briliáns.
- Gúnyolódik velem? - Nem, nem, semmi baj.
- Engedd el a kezem, seggfej! - Nyugodjunk meg, jó? Nyugalom! Rendben?
Őszintén mondtam, felnyitotta a szemem.
Ugyan, mire? Mire világított rá a cikke? Mire? Ezt magyarázd meg!
Nem vetted észre, hogy ez a fickó megölt?
Múlt időben írt le, mint aki elszakadt a valóságtól,
és akinek nyugdíjba kell mennie, mielőtt totálisan leépülne.
- Nem szó szerint így, de... - De nagy vonalakban erről szólt.
És összességében attól a cikktől majdnem hánytam.
A stílusa szánalmas, a tartalma meg gané.
Szemét módra viselkedtél, most legalább vállald, és ennyi!
- Nem, nem ennyi. - Mert mi lesz? Mit csinálsz?
Bezáratom a galériádat. Tudod, ki vagyok?
Azt hiszed, megijedek a fenyegetésedtől?
Ki vagy te, hogy kritizálni mersz egy Renzo Nervit? Ki?
Na, kifelé a galériámból, tűnés! Parazita!
- Úgy is mennék. Seggfej! - Igen, menj is, menj! Tűnj innen! Aha.
- Nos, azért ez jó érzés. - Igen.
- Mikorra kell a kép annak a Lavalnak? - A hónap vége előtt.
Jól van, talán megoldható.
- Mi a célja ezzel, mester? - Eladom a lelkem az ördögnek.
Vigyük!
Közvetlenül a festőállványokra helyezzük.
Igen!
De van jó hírem is.
Madame Debreuil eldöntötte, hogy vesz egy Nervi-festményt.
Egy aktot, a katalógusban látta, a "Meztelen..."
- Aha, a "Meztelen nő vörös kanapén". - Pontosan.
- Igen, fenséges. - Ajánlott érte 8000-et.
- És mi mennyit is kértünk? - Tizenötöt, de nem tud többet adni.
Fukar némber! Ennyit költ egy hétvégén.
Na figyeljen! Hívja fel, tárgyaljon vele,
és ha nem ad többet, mondja, hogy rendben!
Rendben.
Na figyelj, szerintem ez nagyon jó. 8000 euró, az nagyon jó. Én örülnék.
- Igen. - Én is, de már nincs meg ez a festmény.
Hogy érted, hogy nincs meg?
- Lauránál van. - Laura? Ki ez a Laura?
Egy lány, aki modellt állt nekem, aztán találkoztunk,
- és neki adtam Valentin-napra. - Bocs, a végét nem hallottam.
- Neki adtam Valentin-napra. - Valentin-napra...
- Hogy...? Te tartod a Valentin-napot? - Elgyengültem, igen.
Örülök! Tényleg, ez jó. Végre!
Figyelj, lehet, hogy elfogadna egy másik festményt azért cserébe.
- Gondolod? - Én gondolom, igen.
- Ez az a ház? - Igen.
- Akkor erre megyünk. - Mit csinálsz?
Biztos, hogy ezt szabad?
- Persze, ne izgulj! - Egy kicsit aggódom.
Hová a fészkes fenébe tehette?
- Biztos, hogy amit csinálunk, legális? - Persze, nem illegális.
Nézd, ott van!
- Még csak fel sem akasztotta. - Na figyelj, kapd fel, aztán menjünk!
- De felakaszthatta volna. - Kit érdekel már? Siess!
Ajjaj! Erre!
Ide!
Igen.
Te, mondd csak, ki az ihletadó? Nem Modigliani?
A "Nő a díványon"...?
- De, tényleg, igen. - Aha.
Már nincs ihletem.
Ez érthető. Ülsz a festményeid előtt, ott várod az ihletet,
de az ihletet ki kell provokálni, hogy erősödjön.
Ki kell lépned a házadból, meg kell nézned, mi van körülötted a világban.
Nem, te tudod, honnan merítettem ihletet. A portréim modellje Esther.
Amikor tájképet festettem, ő ott volt. Mindenhol ott volt.
Az összes festményem az ő mosolyától élt.
Hé!
Térj vissza az életbe, Renzo!
Esther már nincs, de...
Ne dagonyázz tovább Thanatosznál!
Szerintem neked most Erósz kell, egy kis...
- Tessék! Hallod? - Nem, ez undorító.
Nem, nem, nem! Ez szép. Ez az élet. Ez...
Igen!
Igaz, ezek a sikongatások túl hangosak.
- Sajnálom! - Igen!
Pardon!
Na?
- Most mit csináljunk? - Nem tudom. Improvizálunk.
Oké.
- Maradjanak! Mi csak átmegyünk. - Mi ez? Kik maguk?
Mi? Renzo?
Jó napot! Renzo Nervi úr pszichoterapeutája vagyok, ő is itt van.
Nagyon kérem, ne mondjon semmit! Az teljesen kontraproduktív lenne.
Ez egy terápia, kognitív-behaviorális kezelés, aminek a célja,
hogy restauráljuk a sérült narcizmust Monsieur Renzo Nervinél.
Ugyebár bizonyos terek, specifikus helyek felkeresése neki,
ha úgy tetszik, segít, hogy elfogadja a beteg pszichéjét, ezt belátja.
Amint az is, ha visszaszerezhet értékes tárgyakat.
- Milyen tárgyakat? - Ugyebár. Most koncentráljon!
Monsieur Nervi, van-e itt olyan tárgy, amely segíthetne,
amennyiben egykor talán az öné volt?
Az? Igen?
- Talán ez lehet az? - Igen?
- Talán ez lehet az? - Melyik az? Akkor fogja meg!
Felakaszthattad volna.
A szituáció méltatlan, nemde? Menjen! Ne is nézzen vissza, Monsieur Nervi!
Óvatosan!
- Köszönöm ezt az élményt, de tényleg! - Szívesen.
- Nagyon jó, nagyon jó, hibátlan. - Köszönöm, mester!
Ne nekem köszönd!
Akkor mi a következő feladat? Remélem, valami művészibb.
- Nincs következő. Ennek itt a vége. - Mi? De... Hogyhogy vége?
Mi rosszat tettem?
Nem, pontosan azt tetted, amit kértem tőled.
Hát akkor? Mit jelentsen ez?
Ez azt jelenti, hogy még elmenekülhetsz. Soha nem leszel művész.
- Hogy érti ezt? - Már az elején láttam, hogy pontos,
racionális, összeszedett, módszeres vagy,
sőt, leginkább szerény, ez mind fölösleges ahhoz, hogy művész légy.
Igen, de ha ilyen vagyok?
Túl sok kvalitásod van. Egy igazi művésznek nem lehet egy sem.
Az lesz művész, aki nem ért máshoz. Akin fog az átok. A fogyatékos.
Te viszont sok jót tehetsz, másokért is.
De maga is művész.
És én vagyok a legjobb példa arra, amit mondok!
Haszontalan dolgokat csinálok, amelyek nem is érdekelnek senkit!
De én festeni akarok! Önmagamat kifejezni, mindent kimondani.
Semmi értelme kimondani! Tenni kell!
- A tetteink vagyunk, nem a szavaink! - Akkor mit csináljak?
Menj el! Menekülj! Még van időd! Nekem már nincs! Menj! Menj!
Jó.
Sajnálom, Alex, de tudom, hogy ez a legjobb neked.
Most utálsz, de később megköszönöd.
Te minek jöttél ide?
Elhoztam neked a részed a festmény eladásából. Tessék!
Ezért nem kellett volna. Miért nem küldted el?
Mert meg akartam ünnepelni. Neked hoztam, a kedvenced. Látod?
- Gyere be! - Jó.
Mondd csak, halad a freskód?
Igen, igen, igen. Az halad, igen.
Ez igen.
Ez kidolgozott, erőteljes, ez...
Mennyi részlet, milyen precizitás, mennyi munka!
Igen, heroikus munkát végeztél.
Még nem találtam meg a pontot, ahol megragadom.
Renzo, most nem engedem, hogy ezt így hagyd! Befejezzük a festményt!
Ha itt kell aludnom, itt alszom!
Rajta, kezdjük! Miben segíthetek?
Mondd meg! Hozzak néhány festményt, vagy mit akarsz?
Nyisd ki a borosüveget!
Rendben.
Látni akarlak dolgozni.
Igen.
Ebéd! Asztalhoz!
- Jót főztél. - Ez volt a hűtődben.
Renzo!
- Tessék! - Na, tetszik?
Tökéletes! Még nem szignáltad.
- Nem írok alá megrendelést. - Ne kezdd már megint! Írd alá!
Nem.
De legalább ide fölfestetted az összes gyümölcsöt és zöldséget,
amit Monsieur Dupont-Laval akart.
Nem hittem volna, hogy egyszer hagyom magam korrumpálni.
Jó, megyek aludni.
Úgy jó.
Ott egy kicsit feljebb! Jobbra egy kicsit!
- Ez csoda szép. - Jól van.
Most ne is érintse! Igen. Megnézem.
- Nézem. - Csodálatos!
Hát igen. Ez a művészet. A kép felrakása...
- Ez a 80... A 80%-a ez egész munkának. - Igen.
A rosszul felakasztott kép nem is kép.
- Akkor nagyon köszönöm... - Tökéletes! Tökéletes! Ne bántsa!
Ne érintse!
- Még egyszer köszönöm, igazán... - Szívesen!
- Akkor holnap. Gratulálok! - Köszönöm!
- Jó estét! Ismeri Pierre Bonnard-t? - Jó estét!
- Bonnard? Pierre Bonnard? Itt dolgozik? - Nem, nem igazán. Nem.
Pierre Bonnard festő a 20. század elejétől alkotott.
E nagyszerű művésznek megadatott, hogy még életében megtapasztalja a sikert.
De perfekcionista volt, mániákus, szorongó.
Az örök elégedetlen,
aki képes volt a legnagyobb múzeumokban kiállított képeit is javítgatni.
Mikor mondhatjuk késznek az igazi műalkotást? Bonnard szerint soha.
- Mi történt? Nem kiabálok, de mi van? - Ne velem kiabáljon!
Én hívom, hívom, hívom, de nem veszi fel, így magának kell...
- rögtönözni. Megyek én is. Menjen! - Tudtam. Megyek.
Akkor...
Eugénie most közölte,
hogy sajnos a nagy Renzo Nervi nem tud itt lenni ma reggel,
mert megszállta az ihlet,
ami megjósolhatóan egy új remekmű ígérete.
Így az enyém a megtiszteltetés, hogy leleplezzem e festményt.
Eugénie? Akkor egy, kettő és...
Mi?
GYILKOSOK
- Gyilkosok? - Mondtam, hogy nem jó ötlet, Arthur.
Na, nem! Ez...
Nem, nem, de ez érdekes, nem?
Elnézést, én nem is értem. Ez biztos csak egy rossz vicc.
- Monsieur Forestier! - Ez is olyan rossz.
- Beszélnünk kell! - Igen, de előbb nézzük meg a...
- Azonnal! - Megyek.
Ez a te mesterműved. Nem szignálom. Egy remekmű, Renzo.
Nem túl jó ötlet. Felakaszthattad volna. Ez lesz a legjobb. Akasztás!
- Renzo Nervi? - Igen.
Buffet bírósági végrehajtó vagyok. Az ön kilakoltatásának ügyében jöttem
a városi bíróság által hozott jogerős határozat értelmében.
Bemehetünk?
Igen.
Köszönöm! Uraim, kövessenek!
Akkor kezdjük ezzel a szobával!
Na figyelj, négyszer hívtalak, de nem vetted fel,
ezért rámondom a rögzítődre: jegyezd meg, te önző kurva,
hogy most veszítetted el az utolsó szövetségesedet! Megértetted?
Segíteni akartam, de te szartál a barátságomra, a munkámra!
Annyi, de annyi éven át dolgoztam érted,
hogy legyen lehetőséged festeni, és az önkifejezésre,
de neked muszáj volt mindent tönkretenni, igaz?
Mindent! Nem akarlak többé látni! Soha!
- Uram! Pezsgőt? - Châteaubriand szték béarni mártással.
Mézen és fehér boron párolt homár zöldségágyon.
- Köszönöm! - Parancsoljon, uram!
Ibérico sertés szűzérme patátával és padlizsánkaviárral.
Köszönöm!
- Kérem, uram! - Sancerre.
A sajtválasztékból a Saint-Nectaire-t és a Reblochont ajánlanám.
- Köszönöm! - Kérem, szabad desszertet ajánlanom?
Parfét, esetleg pohárkrémet?
- Hozhatom a desszertet? - Igen, uram?
- Ebből még egyet! - A Cabecou olvasztva, salátával.
- Parancsol még valamit? - Tessék!
Condrieu blanc.
- Pascal Jolivet. - Remek választás, uram.
Mindennel meg volt elégedve, uram?
- A pezsgője, uram! - Minden megfelelő volt, uram?
A számlája, uram.
Már mondtam a kisasszonynak, nem fizetem ki a számlámat.
Uram, nagyon kérem!
Mert ez az ebéd még fizetésnek is szerény lenne művészi munkámért
ettől a filiszter társadalomtól!
Kérem, uram, ne kelljen hívnom a rendőrséget!
Megjegyezném...
nem jó ötlet rendőrt hívni.
Mert ha kiszáll a rendőrség, én még nagyobb zajt csapok.
És attól mindenki kínosan érezné itt magát.
Ha azonban...
hoz nekem még egy kis konyakot, esküszöm, megiszom,
aztán lábujjhegyen kimegyek, és soha többé nem látnak.
Hozz neki konyakot, hadd menjen a fenébe!
"Érzem már, végzetem beteljesül, barátom,
Elkezdtem a halált, elkezdtem magányom;
Estém sötét, alig derítik csillagok;
Íme, itt van a perc, lassan elindulok,
Fonalam hosszú már, borzong, a kést súrolja;
Téged elfújt a szél, most hozzám ér a sodra,
Megyek, én száműzött, szeretteim után,
A mélységből szemük merőn tekint reám.
Futok. A gyászkapu maradjon még kitárva.
Menjünk! Nincs kibúvó, a törvény így kívánja.
Mily vad döndülés, amint a földre dőlnek az estben
Herkules máglyájához a tölgyek!"
Na, mit akarsz?
Semmivé lettem.
Szörnyű, torz alak vagyok, a gyász és a halál megszállottja.
Azt érzem, hogy engem festett meg Francis Bacon.
Vagy én vagyok Damien Hirst egyik döglött állata, formaldehidben.
Vadállat vagyok, nem való a társadalomba,
és nincs nekem senkim, Arthur, csakis te.
Jól van, gyere fel!
- Tényleg seggfej vagyok. - De óriási seggfej.
Na és mióta nem fizeted az adót?
- Nem tudom. Ezt Esther intézte. - Értem. Tehát azóta nem?
Tudod, Arthur, amikor elkezdtük ezt, olyan egyszerű volt.
Festettem a képeket, te meg eladtad. Nevettünk, szartunk mindenkire.
- Miért aggódtunk volna? - Igen, így volt.
De változik a világ. A művészeti piac globális lett.
Már nem elég egy galériában kiállítani, mindenhol kell.
Vannak nemzetközi vásárok, vannak aukciós házak,
a közösségi oldalak, mindenütt riszálnod kell magad, meg hajbókolni.
Szerinted élvezem, hogy benyalok ennek a Dupont-Lavalnak?
Nem.
Hát, mert nem is. Szeretném elküldeni a picsába. És szeretném...
visszakapni a régi szabadságunkat.
Hol vannak a képeid? Azt is...?
Mind elvitték.
Minden itt van.
- Ez patkányméreg? - Igen, annak tűnik.
Na, csak hogy tudd,
rendeztem a lakbérhátralékodat, és kifizettem az adótartozásodat,
hogy visszakaphasd képeidet, különben fuccs nekik.
Boldog vagy?
Csak hát most az én...
anyagi helyzetem vált eléggé... elég nehézkessé.
Jelzálog terheli a galériámat.
Eugénie persze kiabált velem, de hagyjuk a részleteket, nem túl érdekes.
Miért csináltad mindezt, Arthur?
Miért segítesz azon, aki mindig szarban hagy téged?
Renzo, volt idő, amikor mindenki téged akart.
A legrangosabb galériák tárt kapukkal vártak, és te mindet elutasítottad,
mert a barátságunkat mindig az érdekeid elé helyezted.
Hű maradtál a galériámhoz. Ezt nem felejtem el.
Jó, ez...
Neked adom a festményeimet, Arthur.
- Add el őket! Akármennyiért, mindegy. - Jaj, nem, Renzo ezt ne!
- A tiéd mind, mondom. - De...
Sokkal többel tartozom neked. Mindig hű barát voltál.
- Ezt szeretném megköszönni. - Hé!
Hé!
Nem lesz baj, oké?
Mindenre találunk megoldást, jó? Oké?
Ez egy enyhe depressziós fázis nálad, de ez semmi.
És emlékeztetlek, a 19. században a depresszió a zseni ismérve volt.
Szia, hogy vagy? Köszönöm, hogy fogadsz!
Visszaszereztem az összes munkáját. Az több mint 200 festmény.
És most... kérem a segítségedet. Igen.
Te kiállításokat rendezel szerte a világon, ismersz fontos gyűjtőket.
- Szeretnél társulni? Te meg én? - Igen.
Holott nem egyeznek a nézeteink a szakmáról.
De...
Ugye nem azért csinálod, hogy újra összefeküdjünk?
Ugyan, mitől félsz? Hogy újra belém szeretsz?
- Arthur! - Igen?
Hogy is mondjam...
Renzónak vége. Évek óta nem csinált semmit.
Van, aki úgy tudja, meghalt. És ha úgy vesszük, meg is halt.
- Milyen kegyetlen vagy! - Csak őszinte. Az más.
Nézd, ez a művész engem nem érdekel különösebben.
Nem ezt mondtad, amikor népszerű volt.
Akartad. Mindent megtettél, hogy ellopd.
Lehet, de most ő az a művész, aki nem érdekel.
Bocsi! Szia! Mennem kell. Dolgom van.
Igen, a nappaliban van. Renzo!
Nézd, ki jött látogatóba!
Alex?
- Hozzak valamit? Egy...? - Igen, egy kávét kérnék.
- Hogy van, mester? - Csak vagyogatok. És te?
Elmentem a műterme előtt, és...
- Most mihez kezd? - Nem tudom.
Arthur, a galéria tulaja és az én örök barátom tervezi, hogy segít nekem.
Szeretnék mindent elrendezni, mielőtt elmegyek.
Hová mész, Renzo?
- És te még mindig festesz? - Nem, nem, nem, továbbléptem.
Most a "Tegyünk az éhség ellen" önkéntese vagyok.
Tök szuper. Nagy rendezvényeink vannak.
Ezeken tudunk pénzt gyűjteni az éhezés leküzdésére a világon.
A legjobb érzés részese lenni az emberek megmentésének.
Ez szép. Megtaláltad a hivatásodat.
Igen, és ezt önnek köszönhetem, mester.
"Nem kimondani, tenni!" Ezt tanácsolta nekem.
- Bevéstem ide. - Ezt én mondtam?
- Ezt te mondtad. - Hallod...
- Alex, nem maradna itt vacsorára? - De igen, szívesen.
Akkor talán Renzo is át... illetve felöltözik, leveszi ezt a pizsamát.
Renzo? Nem?
Erre a fickó felvisz a cselédszobába, hogy megmutassa néhány munkáját.
Nem voltak rosszak, de jók sem, mert hát...
akkoriban még csak próbálta "kitalálni" magát.
"Művészi útkeresés".
És ott, a szoba sarkában, meglátok egy csodálatos festményt.
Na, gondolom, végre tudok őszinte elismerést is mondani,
ez nem lesz hazug hízelgés.
Mondom is neki: "Ott, az a női portré... Az nagyon tetszik."
Mire szárazon annyit mond: "Az nem az enyém, Renzo Nervié,
tudod, a professzor az utálatos kalapjával."
Bocsánat, de...
Rögtön jelentkeztem is a kurzusára, ő meg rögtön közölte, hogy rossz vagyok.
- Igen, mert rossz voltál. - Így lettem galériatulajdonos.
És az első kiállításom, az te voltál.
Ennek köszönhető az ismeretségük? Egy festménynek?
Igen, elvesztettem pókeren.
Melyik kép volt az, mester?
Fáradt vagyok, megyek aludni. Jó éjszakát!
A felesége arcképe volt, Estheré.
Elégette, amikor meghalt. Aztán a többi arcképét is.
Renzo, nagyon sajnálom! Hiba volt szóba hoznom.
Szeretünk, aztán elveszítünk valamit, ennyi az életünk.
Arthur, tegyél meg nekem valamit!
Mit?
- Meggondoltam, és lejárt az időm. - Miről beszélsz?
- Ha tényleg segíteni akarsz... - Igen.
Segíts véget vetni ennek a komédiának!
Ha jól értem, amit kérsz - és jól értem -, most fejezd be!
Én soha! Ezt felejtsd el! Te nem vagy észnél.
Oké.
- Elintézem máshogy. Jó éjt - De...
Xanax, Prozac, Fontanyl, Stylnox...
Ez is.
Elmagyarázom, bár az elv nagyon egyszerű. Feltesz egy kérdést,
és a filozófus válaszol az idézet-adatbázist felhasználva.
- Kipróbálná? - Nem, nem, köszönöm!
Na, akkor majd én. Monsieur?
Most jön az egyszerű kérdés. Kapok-e fizetésemelést?
Ha megelégszel a kevéssel, biztosan gazdag leszel.
- Ez tényleg érdekes. - Ez igen, mi?
Tehát ez is egy olyan izé NFT?
"Nem helyettesíthető token", azaz NFT. Rendben?
- Nem kérdezne tőle valamit? - Nem.
De bármit kérdezhet, valami egzisztenciális... Vagy bármit. Tessék!
Miért akar meghalni?
A halál nem meghalás, hanem változás.
És a boldog halál, amitől rettegnek a gyengék,
csak a halhatatlanság születése.
Renzo!
Ez neked jött, de az én postaládámba.
Furcsa, mert nincs rajta bélyegző.
Ez... Mi ez?
Na, nem nyitod ki?
- De, majd később. - Vagy nyissam ki én? Akarod?
Kedves vagy, de nem.
- Nem akarod tudni, mi van benne? - De, később meg is nézem.
- Ha én akarom. Nem? - Igen. Jól van.
- Az én jogom, nem? - Igen. Igen.
- Nem kell azt azonnal kinyitni, igaz? - Mi van ebben a borítékban?
- Hagyj békén! - Add ide!
- Nem, nem, menj ki a szobámból! - Nem a te szobád!
Az én nappalim! Az én lakásom! Az otthonom!
Akkor menj ki a nappalidból!
Add ide!
Mi ez?
Ez meg micsoda?
- Semmi. - Ez nem semmi. Ez gyógyszer, Renzo?
Nem gyógyszer, mert nem gyógyít, hanem megöl.
- És villámgyorsan. - Megöl?
- Hol találtad ezt? - A dark weben.
Felmentél a dark webre? A gépemen, az IP-címemmel?
Add vissza! Jogom van befejezni, ahogy és amikor akarom.
- Ez elidegeníthetetlen jogom. - Elkobozva.
Ha meg akarsz halni, a te döntésed.
Köszönöm!
Jól leszel?
Nem sikerült. Ő így döntött.
Ismered, ha elhatározott valamit...
- Elég önfejű volt. - Igen. Korlátolt és makacs, mint...
- Mint egy öszvér. - Szamár.
Ha segítség kellene, én itt vagyok.
- Hívj bátran! - Igen.
Amikor ezt a felvételt nézik, én már meghaltam.
Rembrandt után 360-ban születtem.
Az én időszámításom Rembrandttal kezdődik, aki igazi zseni volt,
nem Jézus Krisztussal, aki csak egy ütődött.
Önök, akik embergyűlölőnek tartanak engem, tévesen ítélnek felőlem.
Nem ismerik a titkolt okot, hogy miért látszom annak.
Tüzes vérmérsékletű, élettel teli ifjú voltam, de ma már nem remélek semmit.
Az ember nem teremtő.
Állandóan emlékeztetnie kell magát arra, hogy romlandó és mulandó lény.
Az ember nem származik a majomtól, nem. Az ember a majom.
Majom, aki két lábon áll, de leül szarni.
Ez persze nem rossz, de nem árt tudni.
Annyira pesszimista vagyok, hogy az már optimizmus.
Mert a végletek összeérnek. A hideg éget.
És le van baszva mindenki. Agyő!
Hölgyeim és uraim, köszönöm, hogy eljöttek ma este
erre a posztumusz kiállítására,
hisz e hatalmas művész immár eltávozott.
E nagy művész, aki mindvégig hű maradt önmagához,
soha nem követte a divatot és a piac igényeit,
ma este ezt a nagy művét hagyja ránk örökségül.
A telefonján találtam ezt az üzenetét, és nagyon felkavart.
És számomra ő az a barát, aki rettenetesen fog hiányozni.
Köszönöm, és tekintsék meg!
Köszönöm!
Oda nézz! Harry Zakaryan.
Ha csak rápillant egy művészre, annak egy órán belül felszökik az ára.
És te ide vonzottad. Hogyan?
Elmagyaráztam, hogy már nem menő a konceptuális művészet,
jön vissza a figuratív festészet, Peter Doig, és bla-bla-bla...
De azóta valósággal imád, hogy eladtam neki az első Basquiat-ját.
Van itt más is, oda nézz!
Marianne és Simon Martel, a kortárs művészet kufárai.
A gyereküket is eladnák egy Warholért vagy Lichtensteinért.
Szerencsére nincs nekik. Gyerekük. Mert Warholjuk van dögivel.
- Látod azt a melákot? Fehér ingben. - Igen?
Ő Colin Vandernoot, az NFT-k sztárja. Éppen most beszéltem vele.
Az az ötlete, hogy digitalizálja Renzo összes művét,
és létrehoz egy virtuális múzeumot.
Így kétszer is eladná a műveit:
az eredeti festményt és a klónját a blokkláncban.
Az NFT-k jelentik szakmánk jövőjét, szívem.
- Na igen, nyilvánvalóan. - Gyere! Bemutatlak.
Arthur, te tudod, ki ő. Harry Zakaryan.
Harry, bemutatom Arthur Forestier-t, aki felfedezte Renzo Nervit.
- Örvendek! - Részemről az öröm.
Nagyon örülök, valóban...
Már eltelt egy év, hitted volna?
És mennyi minden történt, amióta meghaltál.
A Guggenheim retrospektív kiállítása, a Velencei Biennálé,
és a sanghaji kiállítás is óriási siker volt.
Azt hiszem, ezzel betörünk az ázsiai piacra.
És ott te egyszerűen félisten lettél. Hitted volna?
Az eladások az egekbe szöktek. Bárcsak te is láthattad volna!
A gyűjtők és az aukciós házak megegyeztek,
hogy manipulálják az árakat, hogy emeljék az árfolyamod.
Vajon hol fog ez megállni? És még ott van az NFT.
Amiről azért nem beszélek, mert még mindig nem értem.
Nincs is értelme. Maga az ízléstelenség.
- Tudod, "a pénzkeresés művészet". - Mi ez a baromság?
Nem én mondtam, hanem Warhol.
- Mit szólsz? - Azt, hogy...
holtadban talán jobb vagy, mint életedben.
Ha meg akarsz halni, az a te döntésed.
- Mire vársz? - Azért sürgetsz, hogy láss meghalni?
- Nincs merszed. - Van hozzá merszem. Igen.
De én választom meg a pillanatot. Nem, mint az a hülye Darby Crash.
- Kicsoda? - Darby Crash. Punkénekes.
Azt hitte, legenda lesz, ha megöli magát, de másnap lelőtték Lennont.
- Fontos az időzítés. - És te mikorra időzíted?
Most? Öt perc múlva? Holnap reggel? Jövőre? Tudnom kell.
Meddig fog függeni ez a Damoklész-kard a fejem felett?
Meg fogok halni, de nem rögtön, ebben a pillanatban!
De igen, tessék! Halj meg most, és zárjuk le ezt a témát!
És ha csinálom, akkor egyedül. Nem fogok előtted meghalni.
- Tiszteld a magánéletemet! - Te oktatsz engem jó modorra?
- Furcsa ez a játék. - Mi van?
Valami furcsát játszol.
Te ülsz a nappalimban, előtted a méreg, amit a dark weben rendeltél,
és én játszom furcsán?
És Vincent Van Gogh? Szerinted kérette magát, mielőtt fejbe lőtte magát?
- Nem, nem. - És Nicolas de Staël,
mielőtt kiugrott az ablakon?
És Rothko? Szerinted kényeskedett,
- mielőtt felvágta az ereit? Nem. - Nem, nem. Nem.
De ne erőltesd már annyira, kérlek!
- Nem tudod megérteni, mit érzek. Nem. - De igen, megértelek, nagyon is.
Én értelek meg a legjobban a világon.
- Oké. Te mit tennél a helyemben? - Én öngyilkos lennék, az biztos.
Én lerövidíteném a szenvedésemet, mert hát magammal tennék jót.
És szolgálatot tennék másoknak.
Nem, én nem ölöm meg magam, hogy szívességet tegyek másoknak.
Elbizonytalanítasz.
Látom, újra működik a kis agyad. Végre!
Mert ha...
öngyilkos leszek,
akkor nincs lehetőség visszatérni, mert ténylegesen meghalok, igaz?
Nem, persze, így... Igen, ez a nagy gond a halállal, ugye?
A halálban van valami visszafordíthatatlan.
Renzo, ne haragudj, de én döntök helyetted.
Meg fogsz halni.
Egészségedre!
Jó, menjünk már! Gyere!
Annyira pesszimista vagyok, hogy az már optimizmus.
Mert a végletek összeérnek. A hideg éget.
És le van baszva mindenki. Agyő!
- Jól van, ennél már nem lehet jobb. - Nem, újra kell venni onnan, hogy...
Nem, miért vennénk újra? Ez nagyon jó volt. Tizenötször próbáltuk, elég volt!
Újra kell kezdenünk! Túl teátrális, főleg, amikor azt mondod:
"Ti, akik engem mogorva, izé, mizantrópnak néztek..."
Ezért nem kritizálhatsz. A heiligenstadti végrendelet ihlette.
Hát épp ez az. Add inkább önmagad! Legyen kevesebb Beethoven, és több Neri!
Nem kell túljátszani. Ne pörgesd úgy az R betűket, például!
Nem kell azt ropogtatni, hogy: "mizantrrróp". Ne így mondd! Kegyelmezz!
- Akarod csinálni te? Tessék, okostojás! - Nem, nem, ne már! Állj!
Egy óra ment el rá! Egy óra!
Sajnálom!
Kicsit fáradt vagyok. De jó, nincs baj, már majdnem készen vagyunk,
csak az utolsó néhány mondatban kell reményvesztettebbnek lenned,
amikor azt mondod: "A két véglet összeér, és a hideg éget."
Bár továbbra sem fogom fel ennek a mélyebb értelmét.
- Elmagyarázzam? - Nem, erre nem térünk vissza. Csak...
éreztesd jobban a melankóliádat, jó?
A hangod remegésével.
Ne feledd, ez után megölöd magad, Renzo!
- Ja, igen. - Öngyilkos leszel.
Jó, utoljára csináljuk, és ezúttal adj bele mindent!
Igen.
- Megölöd magad. - Igen.
Mondd ki!
- Mondjam ki? - Igen. Igen, mondd!
- Megölöm magam. - Emlékezz, hol rontottál!
Oké.
- Mit nyújtogatod a kezed? - Arthur, ez állítólag egy szelfi.
Amikor szólok, hogy "eksön", számolj háromig, de csak magadban! Rendben?
Ne hangosan!
Eksön!
Amikor ezt a felvételt nézik, én már meghaltam.
Nem furdal a lelkiismeret néha?
- Miért furdalna? - Hogy azzá lettem, amit utáltam.
Eladom a képeimet üzletembereknek, akik nem értékelik,
de úgy őrzik őket a széfben, mint a pénzüket a bankban.
Valaki ide jön!
Nem tudom, ki lehet. Ide soha nem jön senki.
Figyelj, bújj el a házban! Én megnézem, oké?
- Segíthetek? - Jó napot!
- Mit keres ez itt? - Alex!
- Mondtam, hogy menj be a házba! - Semmi baj, ez csak Alex!
Mi ez? Renzo?
Életben van?
A szélhámosok! Biztos voltam benne, hogy életben van.
Mit csinálsz azzal? Filmezel minket? Ne! Hagyd abba! Állítsd le! Na, elég!
- Adja vissza a mobilom! - Mindent megmagyarázok.
- Nem, nincs mit megmagyarázni. - Kérlek, nyugodj le!
Bent majd megbeszéljük ezt nyugodtan. Gyere, gyere be!
- A telefonomat kérem! - Várj, várjál még! Gondolkozz!
Nézd meg Renzót! Nézz rá, milyen boldog!
Újra él és fest. Nagyon jót tett neki, hogy meghalt.
- Hogyan találtál meg minket? - Megkérdeztem az asszisztensét.
Mi, Eugénie? Nem, nem, az lehetetlen.
Ő nem tudja, hol vagyunk. Senki sem tudja, hol vagyunk.
Nem hagytam semmi nyomot. Lehetetlen. Nem.
A GPS-alkalmazás megtalálta a mobiltelefonját.
- Érted már, miért nincs mobilom? - Jól van, semmi baj, Renzo.
Jó, te pénzt akarsz, igaz? Adok.
- Meg akar vesztegetni? - Pontosan.
Írok egy csekket, nem vitatkozom. Mondj egy összeget, és kész!
Nem akarom én megzsarolni.
Nem olyan vagyok, mint maga. Csak az igazságot akartam tudni.
És most, hogy megtudtam, örülök, hogy életben van, Renzo.
Jelzáloghitelt kellett felvennünk.
Igen, Arthur jelzáloghitelt vett fel, de nem én akartam.
- Nem kértem rá, egyedül csinálta. - Igen?
Nem sok ember, nem sok barát tenné meg ezt.
Kételkedtél bennem, és most jössz rá, milyen barát vagyok.
- A legjobb, az biztos. - Nem, nem én vagyok.
- De igen. - Te vagy a legjobb barát.
- És ez a kis ragu, ez milyen volt? - Nagyon finom!
- Visszakapom a telefonomat? - Nem. Nem, nem. Ebédnél? Illetlenség.
Mikor is születtél? Év, hónap, nap?
- '95 május 13. - Aha, igen.
- Egy, kilenc, kilenc, öt, nulla. - Kilencvenöt, igen.
- Mit csinál? - A francba! Nem ez az.
- Mi a kódod? - Nem adom meg a kódomat.
- Jó, akkor fordítva. - Ne, így csak lezárja!
- A francba! Ez sem az. - Hagyja abba! Lezárja.
- Na, gratulálok! Lezárta, miattad. - Mi? Ne!
- Ennek annyi. - Ne! Normális maga?
- Jól van, így a jó, ezzel vége! - De...
Nincs bizonyíték, nincs videó, nincs telefon, ezzel vége. Ez jó.
Ülj csak le!
Mit tudsz csinálni?
Azt hiszed, elhiszik neked? A te szavad az enyém ellen, az kevés.
De már fenn van a felhőben. Fotók, videók, minden.
A felhő hülyeség. Nincs is olyan.
Minden automatikusan oda lett mentve, hiába dobta el a telefont.
Ja, persze, hagyjuk, hagyjuk! Nem kell ez a materializmus, ugyan már!
Na, én megyek, és mivel már nincs telefonom, nem segít a GPS.
- A vécé? - Hátul, balra.
- Nem könnyű eset, mi? - Nem, ez egy fafejű.
Az, igen. Szerintem feljelent minket. Igen.
- Képes lenne rá? - Igen. Igen.
Ez egy becsületes barom! Biztos, hogy képes rá. Cseszhetjük.
- Találj ki valamit! - Mit?
Nem tudom, de ki kell találnod valamit, amivel visszatarthatod!
- Várj csak! - Siess!
Várjál, várjál! Talán ez majd...
Van egy ötletem, hogy... Ez az.
Csak a negyedét bele a kávéba,
ez rögtön kiüti, ettől elalszik, és időt nyerünk. Úgy van.
- Miért tartottad meg? - Azt nem tudom. Én...
Arthur, ez végig a zsebedben volt? Nem vagy normális!
Én nem vagyok normális? Te rendelted, te akartad bevenni!
- Dehogy akartam bevenni. Blöff volt! - Hogy mi? Hülyére vettél?
Jó, erre még visszatérünk, de most más problémánk van.
Igaz. Arthur!
Nem adhatod be neki! Ez méreg, megöli! Arthur, te nem vagy bűnöző, ébredj fel!
A francba, igazad van. Nem is értem.
Nem tudom, mi van velem. Kezdek megőrülni, vagy...?
Nem baj, megyünk a börtönbe, és... Igen.
- Hogy? Börtönbe kerülünk? - Igen, persze. Mindent számba vettem.
Hullát vettem, hamisítottam, csaltam. Ezért börtön jár. Ez kész...
Bűncselekmény, sima ügy.
Nem, nem, nem. Arthur, nem megyek börtönbe.
Soha. Nem, nem. Inkább meghalok újra.
Boldog vagyok itt. Ez a paradicsom. Végre festek, megint van ihletem.
Senki nem dughat rács mögé, senki nem veszi el a szabadságomat!
Fogd már fel, a börtön nem választás kérdése!
- Nem is választom! - Nem kérik ki a véleményedet! Nem, nem!
Na, akkor megyek.
Nem innál egy kávét, mielőtt elmész?
- Az ébren tart. - Jó, az még belefér.
Nem, nem, nem biztos, hogy az jót tenne. Nem.
Ugyan, egy kis kávé, mit árt az?
Köszi!
Szabad?
Az "édes bűn".
Ne, várj, várj! Várj! A cukor káros az egészségre.
Alex, még csak annyit, hogy rossz, amit tettünk.
Szélhámosság. Érted?
- Igaz, Renzo? Igaz. - Kétségtelenül.
- Hát, nem jó, az biztos. - Nem, sőt, rossz, nagyon rossz.
És jön egy fiatalember, mint te, aki idealista, együttérző,
és rávezeti a két vén hülyét, minket, hogy mindenben tévedtek.
- Ez elgondolkodtató, igen. - Igen.
Ez így egy kissé túlzás, de igaz.
- Nem, nem, nem, egyáltalán nem. - Köszönöm!
És ha ezek után fel akarsz jelenteni minket, azt is megértem.
De nem szeretnél még egy kicsit gondolkodni ezen?
Nem.
Átgondoltam. Nincs más út, csak a feljelentés.
Jó, hát...
- Egész biztos vagy benne? - Biztos.
Biztos, oké.
Renzo!
Van más észrevételed?
- Azt hiszem, mindent megpróbáltunk. - Igen.
Sajnálom!
Elnézést, de ki fog hűlni a kávéd, idd meg!
Jó.
Igen.
- Nem érzem jól magam. - Mi van?
Máris?
- Én megyek a vécére. - Igen? Jó.
- Kurva élet! Te mit tettél? - Jaj, mit tettünk, mit tettünk?
Miért tetted bele ezt a mérget?
Te meg mi a fenéért vetted ki a zsebedből, Arthur?
- Kurva élet! Te vetted meg a mérget! - A te ötleted volt, te vagy a gyilkos!
Te vagy az! Te voltál az, aki megölted!
- Ne cseréld fel a szerepeket, Arthur! - Nem cserélek fel semmit!
- Szerinted...? - Nem tudom, nem tudom.
Várj! Az én tanítványom volt.
- Jó, menj! Hát menj! - Megyek.
- Hé! Nem mozog. Nem mozdul. - Mi?
- Meg se mozdul. - Istenem!
- Alex? - Hé!
- Hé! Gyerünk! - Gyere, gyere, gyere!
Hogy vagy? Alex, hogy vagy? Jól vagy?
- Megszédültem. - Rosszul lett.
- Biztosan a lakkbenzin szagától. - Vagy a büdös ragudtól!
- Na, hogy vagy? - Már jobban.
- Jól van. Jól van. - Jól van? Akkor jó.
- Megijedtem! - Azért furcsa, de...
- De jól vagy? - Jól vagyok.
- Gyere, üljünk le kint! - Igen.
Tudod, hogy a cukor méreg?
- Igen? - Igen, a cukor a fehér halál.
- Tessék, ülj le! - Köszönöm!
- Igyál! Vizet, igyál! Az jó. - Kedves vagy.
A két szélhámos elhitette a világgal, hogy Renzo Nervi meghalt,
s ezután a híres műgyűjtők,
nagy valószínűséggel a tekintélyes aukciós házak segítségével,
megemelték a festő árfolyamát.
Egy Renzo Nervi-festmény ma több százezer euróba kerülhet.
- Börtön? - Büntetés?
Simán lehet.
- Ki tervelte ki? - Ön az értelmi szerző?
- Hogy merte megtenni? - Kérem! Kérem! Csak egy! Csak sorban!
- Ki volt a bűntársa? - Mindenki sorra kerül.
Legyen szíves, ez fontos kérdés!
- Ön! - Van élet a halál után?
Nos, a csendes esők tartósak, a hirtelen viharok rövidek.
Monsieur Forestier, kérem, egy kérdés: hogyan látja a jövőjét, és aggódik-e?
Egyáltalán nem. Monsieur Nervi és én bízunk hazánk igazságszolgáltatásában.
Szevasztok! Már nagyon vártunk!
- Friss hús! - Meglátogatunk az éjszaka!
- Tökös gyerekek vagytok! - Gyere, picim, költözz hozzám!
Nem is olyan rossz, igaz?
Rosszabb lenne, ha elválasztanának.
Jó ez a televízió. Mit gondolsz?
Kaputelefon?
Jó napot! Itt Monsieur Forestier és Monsieur Nervi.
Érdeklődni szeretnék, hogy mikor jön a televíziószerelő,
aki megjavítja a készüléket, esetleg beköti?
Nincs áram.
Halló?
INFORMATIKA: AZ NFT-K MAGYARÁZATA
Az NFT-ket ugyanúgy lehet vásárolni és továbbadni, mint bármely kriptopénzt.
Igen, de kit érdekel?
Itt van. Bármilyen műalkotást készíthetünk NFT-ben. Ez már érdekes.
Igen, valóban mecénása voltam Renzo Nervinek.
Ezt a művészt kiváltképpen kedvelem. Kissé különc, de ez természetes.
Például a mögöttem látható munkáját
kezdetben el kellett rejtenünk a látogatók szeme elől, mert...
Ne, ne, csak üss rá!
Nem, azt inkább nem árulom el, hogy mennyire becsülik most.
Renzo Nervi? Róla egy szóval minden elmondható: ő egy zseni.
Valószínűleg a 21. század egyik legnagyobb festője.
És mindenekelőtt egy barát, közeli barát,
akinek most írom az életrajzát.
- Az a címe, hogy "Élet... - Te tudtad ezt? Vagy nem?
- ...a halál előtt, alatt és után". - Nem.
Mire gondolsz?
Arra, hogy talán igazad volt. Azzá lettünk, amit utáltunk.
Ha nem lépünk, a festményeid is úgy végzik, mint mi. Börtönben.
Páncélszekrénybe zárva, nem is tudom, Dubaiban vagy valahol.
Bezárva, jelszavakkal biztosítva.
- Arthur? - Igen?
Van egy ötletem, hogyan menthetünk meg néhányat.
HAT HÓNAPPAL KÉSŐBB A JÓ MAGAVISELETÉRT
- Hát, köszönöm, viszlát! - Viszlát! Jó napot!
Jól vagy, Júdás?
- Mester, nem volt más választásom. - Viccelek. Gyere!
Jól van?
Jó napot! Csendet kérnék, egy kis csendet! Akkor...
Köszönöm, hogy ilyen sokan eljöttek erre az aukcióra,
amin az alkotó, a híres művész, Renzo Nervi is megjelent.
Íme, az első alkotás, a címe "Schrödinger macskája",
ez egy hommage a macskának,
aki egy kvantumfizikai kísérletben kapott szerepet.
A festmény kikiáltási ára...
- 20 euró. - 20 euró?
Igen, 20 euró, ennyi.
- 20 euró. Jó, rendben. - Értem.
Oké. Akkor talán valaki 22 euró?
- 22,50! - 22,50 az úrnál. Tessék! Ki ad...?
- 23 euró. - 23 euró a hölgynél. Ki mond többet?
- 24. - 24 euró. Ki mond többet?
24 euró először, másodszor, harmadszor! Eladva!
Bravó!
- Ennyi! - Ez van.
És most a következő festmény az én egyik kedvencem.
- A címe: "Penrose-emberek". - Ki lyuggatta ki? A molyok?
Nem. Nem, nem, nem. Azok valójában golyók ütötte lyukak.
Renzo Nervi fegyvert fogott a vászonra, és rá is lőtt.
E gesztusával akarta szimbolizálni a nyugati kapitalizmus halálát.
Köszönjük, Renzo! Köszönjük!
- Rendkívüli festmény. - Köszönöm!
Ezért 30 euró... 30 euró, semmi...
- Akkor? - 32 euró!
- 32 euró az úrnál! 38 euró! - 38 euró!
- 40 euró! - 40 euró!
40 euró először, másodszor, harmadszor! Eladva az úrnak a második sorban!
Bravó! A következő ez a... Mi a kikiáltási ára?
- A hölgy 20 eurót adna érte? - 20-at!
- Ki adna többet? - 21!
- Madame, 22? - 24!
24 euró a legjobb ajánlat? Ki tudna jobbat?
- 25! - 26!
- Senki többet? A hölgyé. - Bravó, madame!
- Jó estét! - Jó estét, Renzo Nervi!
Ma ön fillérekért kiárusította a festményeit,
amelyekért normális esetben kaphatott volna néhány tízmillió eurót.
Mi ennek az üzenete?
Mi? Az üzenet lényege az, hogy ma a művészet bohózat,
csupán illusztrációja a magunk mögött hagyott világ romlottságának.
Arthur Forestier?
Tudja, hogy ma már minden nemzetközi banknak
van saját tanácsadó cége műalkotások vásárlására?
Mit jelent ez? Azt, hogy a művészet is olyan befektetés, mint bármi más.
Az ár a festmény egyik funkciója, de ma már a fő funkciója.
- Ön szerint ez normális? - Nem, ez nem normális.
Ezért lett a művészet ma, itt, nemcsak a gazdagoké, hanem mindenkié.
- Oké, szeretne még mondani valamit? - Nem. Jó estét!
- Jó estét, uraim! - Viszlát!
- A művészet felszabadítására! - Igen!
- Éljen! - Ez szép volt, köszönöm!
- Jó munka volt! - Egészség! Koccintsunk!
Nézz a szemébe, úgy koccints! Egészség!
- Eugénie, köszönöm! - Arthur!
- Alex, nincs neheztelés. - Arthur!
Egészség!
Na, mi történt? Ez meg kicsoda?
Ez az üzenet Arthur Forestier-nek és Renzo Nervinek szól.
Fiúk, hallottam a performanszotokról. Nagyon cool. Őrült jó balhé!
Nem semmi.
Ez igen.
EPILÓGUS
- Hogy vagy? - Jól vagy?
- Boldog születésnapot, öregem! - Köszönöm!
- Van valamim a számodra. - Mi az? Ajándék?
Gyere, ezt bent nyitjuk ki!
Íme, és most tényleg boldog születésnapot!
- De ez...? - Igen.
Teljesen őrült vagy, Arthur.
- Igaz, hogy hasonlít? - Igen.
- Köszönöm! - Semmiség.
- Hová megyünk? - Ne aggódj!
Biztos ne?
- Hová megyünk, megmondanád? - Sehová.
Oké. Soká érünk oda?
Nincs cél, nincs úti cél. Szabadok vagyunk, Arthur.
Jó, de nem szeretném, ha felfalnának a farkasok.
- Itt nincsenek. - Jó, akkor a medvék.
- Medvék sincsenek. - Te fütyülsz rá, már halott vagy.
És csak kétszer élünk.
És most mit gondolsz róla? A halálról.
Összességében ellenzem.
Tényleg nem mondod meg, hova megyünk?
Várjál! De sietős a dolgod!
- Emlékeztet valamire? - Határozottan, igen.
És melyik tetszik jobban? A mű vagy a valódi?
A mű. Neked meg nyilván a valóság.
Alkothatnék jobbat, mint a teremtés?
A teremtés alatt azt érted, amit alkotott a Teremtő?
Menjünk enni! Éhes vagyok.
Igen, majd' elfelejtettem.
Tudod, hogy a belga királyi család egyszerűen rajong érted?
- Úgy értem, rajonganak a műveidért. - Igen? És aztán?
És egyszerűen imádták a retrospektív kiállításodat,
amit a Vuitton Alapítványnál csináltál.
És nagyon-nagyon szeretnék, ha eredeti művet festenél nekik.
Nagyszerű. Mondd meg nekik, hogy nem!
Igen, de azt is tudod, hogy a belga királyi család rendelkezik
a világ legszebb műgyűjteményével?
Tudod, hogy nem dolgozom megrendelésre, Arthur.
Igen, de figyelj, most ne kezdjük ezt megint!
És monarchiaellenes vagyok, velük sem tehetek kivételt.
A királyok ugyanolyan műgyűjtők, mint bárki más.
Ne erőlködj, nem érdekel! Különben is, Alex azt javasolta,
menjek Pondicherrybe festészetet tanítani egy hindu iskolában.
- Azt hiszem, igent mondok. - Mi ez a marhaság már megint?
Hadd emlékeztesselek, hogy tanár voltam!
Igen, soha nem mondtam neked, de pocsék tanár voltál.
- Igen? - Igen, egy nulla.
Belgium az egyik olyan ország,
amely élen jár a kortárs művészet befogadása terén?
Ne makacskodj! Nem.
Jó, ezt még megbeszéljük később, nyugodtan, jó?
Most is nyugodt vagyok, és nem.
Majd meglátjuk, hogy nem-e. Meglátjuk.
MESTERFOGÁS
Magyar szöveg: Seres József
Victor Hugo versét fordította: Nemes Nagy Ágnes
Felirat: Rádóczki Attila