EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Okej.
Nu går jag.
Okej, min prinskorv. Vi ses om några veckor.
Ja. Det blir bra. Det är ju rehab.
Börja dålig, bli bra.
-Tack för att ni betalar för det igen. -Malcolm, lunchen.
Visst, ja. Din mor gjorde en termos musselsoppa.
Ja. Tack.
Bra. Då så.
-Mamma? -Heaven-Haven av Gerard Manley Hopkins.
"Jag har önskat fara dit där källan aldrig sinar,
jag har velat vara där inga stormar bryter ut,
där havets svallvågor vilar tryggt i hamn,
bortom havets gungning."
Okej.
Okej? Förstår du?
Ja. Visst.
-Vi är stolta över dig. -Tack.
-Vill du följa med in? -Absolut inte.
Mae Martin?
Herregud, Audrey!
Vad var det sista jag sa när du checkade ut?
Att du skulle döda mig om jag kom tillbaka.
-Kul att ses. -Hur länge sen var det?
Jag var 18 när jag var här sist.
Madrasserna är svårare att kasta ut nu.
Jag gör inte sånt längre. Jag är faktiskt britt numera.
Jag är klar här, så…
Telefonen, Mae.
Jag har ingen.
Bernice! Kan du visitera Mae?
Du menar den här. Ett ögonblick, bara.
HÖRDE ATT DU ÄR I STAN.
PÅ REHAB. HÄLSA PÅ? SAMMA STÄLLE.
Okej.
Då kör vi. Vill du ha musselsoppa?
Hoppsan! Mama Mookie!
Är det jul Navidad?
Jag rensar och återvinner.
Jag läste att det varje år försvinner 52 000 kvadratkilometer av Amazonas.
Varför har ingen sagt nåt?
Om vi inte återvinner, försvinner binas hemvister.
Bina, Phil!
Du säger "bina" och "återvinning", men jag hör bara M-A-E.
Nej, jag är inte orolig. Hon kommer tillbaka.
-Hon dumpade dig. -Jag dumpade henne först.
Hon ville visa att hon var självständig för att läka och så. Jag respekterar det.
Men alltså, hon är ju besatt av mig.
Hon skrev en dikt om mina armbågar.
De är fan hemska.
Hennes grejer är kvar.
-Hon kommer tillbaka. -Nej, George.
Då förstår hon att jag har förändrats till det bättre. Då blir vi lyckliga.
Jag, du, Mae och bina.
Jag känner mig rätt lugn över det.
Kan du hjälpa mig att sortera den här skiten?
Phil? Vad är det?
Den är pappas.
Jag har inte sett honom på 30 år.
Han lämnade familjen, precis som Mae lämnade oss.
Vad gör du?
Sitter av tiden.
Ja.
Jag skriver ett skämt om nudlar.
Du missade kvinnoyogan.
Jag identifierar mig inte som kvinna längre.
Vad identifierar du dig som?
Som en Adam Driver eller en Ryan Gosling.
Jag är inte helt klar över det.
Ja. Du har fått en ny rumskompis.
Det här är Marsha.
Marsha, det här är Mae. Hon bor i England annars.
Hej. Vadå, är du britt?
Nej, kanadensare. Jag bor bara där.
Jaha. Är du drottningen av England?
-Ursäkta? -Jaha! Ers Majestät!
Behöver ni en tron för er spensliga röv, Ers Kungliga Höghet?
Nej, tack. Audrey, kan vi prata…
Vänta.
-Känner inte jag dig? -Jag är komiker.
Du kanske har sett mig på nätet eller hört mig på en podd.
Nej, det är nåt annat.
Vänta.
Är det Fergie Middleton?
Oj!
Ers Kungliga Höghet, drottningen!
Det är mitt ex.
-Jag har bara kvar bilden… -Vänta.
-Toppen. -Ers Kungliga Höghet slickar mig.
Åh, Ers Majestät!
God morgon, allihop.
God morgon.
-God morgon. -För det första:
Vem pissade i riset?
Det är vidrigt, Marsha. Nu får du inte äta riset.
Måste vi äta det?
Det här är Mae. Hon är ny här.
Hon är drottningen av England.
Ska jag köra upp kronjuvelerna i arslet på dig?
Ja, Marsha. Snälla, kan du göra det?
Okej, hör på.
Jag vill börja med en enkel fråga.
-Varför är vi här? -Gratis ris?
Nej, på grund av återfall.
Jag hoppas att det inte bara är därför,
utan för att vi aldrig vill hamna här igen.
Sean, vilka mönster försöker du bryta?
Jag sätter eld på mitt liv så fort jag har det bra.
Det är en stark metafor.
Nej, jag tänder alltså eld på huset.
Okej.
-Marsha? -Har jag sagt att du får prata med mig?
Du då, Mae?
Okej.
Jag blev kär i en tjej som ser ut som en kidneyböna.
Sen när vi gjorde slut fick jag ett återfall direkt.
Det skrämde skiten ur mig, för…
Jag måste se till att mina känslor för henne är äkta,
och inte bara en annan sorts beroende.
Alla här kan säkert känna igen känslan av att vara beroende av nån.
Mae, det här kanske låter bekant.
"Känslomässigt beroende hos vuxna.
Jag känner mig inte älskvärd utan andras gillande.
Jag behöver andras uppmärksamhet för att känna mig bra.
Jag räds att vara ensam."
Ja, jag fattar, men hur löser jag det?
-Du måste släppa taget. -Jag gjorde slut innan jag åkte hit.
Marsha sa att du har en bild på henne bredvid sängen.
Okej. Hör på.
Du kan inte lösa ditt beroende utan att släppa taget,
lika lite som du kan sluta knarka utan att släppa nålen.
Du måste stå på egna ben, tjejen.
Ursäkta. Adam Driver.
Varje gång jag försöker bli ren för Inkboy får jag återfall.
Nu gör jag det för min egen skull.
Ingen ska få smaka på min nektar innan jag får rätsida på mig själv.
Du måste växa upp, Pee Wee.
Det svider att erkänna,
men Marsha har rätt.
En relation kan inte byggas på ett öppet sår.
Såren måste få läka först.
Annars gör ni varann illa om och om igen, och…
Marsha, snälla!
JAG MÅSTE VÄXA UPP
-Hallå? -Hej.
Är det Mae? Hälsa från mig.
-Håll käften, Phil. -Hälsa från mig.
Hej. Hur är det i Kanada?
Det är okej.
Jag ringer från en betaltelefon. Jag är i skogen
och campar med några vänner.
Vi fiskar och rider älgar.
-Hur mår du? -Bra. Ja.
Bra. Bättre.
Jag har funderat på vad som är viktigt för mig…
George, jag måste flytta ut.
-Va? -Ja.
Det är orättvist att inte släppa taget, att klamra sig fast
Jack har ett extrarum. Han kan hämta mina saker.
Vad menar du? Vill du…
Vill du göra slut för gott?
Jag har lärt mig att man inte kan bygga en relation på öppna sår.
Man måste låta såren läka och släppa taget om varann,
om man vill ha varandras nektar. Förstår du?
-Va? -Du.
-Nu vet jag varför jag känner igen dig. -Jag är upptagen.
Vem är det? Är du med nån tjej?
Nej, snarare ett fan. Vill du ha en autograf?
Du känner min pojkvän, Inkboy.
Du är skyldig Inkboy pengar, din pissråtta.
Var är du?
Bäst att ni springer, Ers Majestät.
Jag måste lägga på.
Hon lade på.
Vad sa hon? Nämnde hon mig?
Hon…
Hon vill flytta ut.
Hon kommer inte tillbaka.
Hej, hur är det?
Gå ut och ta lite luft.
Jag är inte så förtjust i naturen.
Audrey,
varför behöver vissa så mycket hjälp bara för att existera,
när andra klarar sig utan?
Det kan bero på genetik eller trauman.
Vadå för trauman?
Jag var en privilegierad unge. Jag spelade oboe.
Mae, första gången du kom hit var du väldigt ung
och väldigt sårbar.
Det låter nog konstigt, men jag minns inte så mycket av mina tonår.
Allt är så rörigt.
Hjärnan känns som ett köksskåp
fullt med tomma Tupperware-byttor. Inget passar ihop,
de har fel lock och det är en enda röra.
Det är typiskt trauman.
Ja, men de andra har upplevt verkliga trauman.
Svåra liv. Jag var en snorunge
som sprang runt och försökte vara Bob Dylan.
"Tjena, jag spelar oboe med 'Mr Tambourine Man'."
Åh, Mae,
du kunde inte ha varit Bob Dylan, för han var en rockstjärna
och du en 15-årig tjej.
Ja, strunt samma.
Vad minns du om dina tidiga tonår? Dina tidiga relationer?
Det här leder ingenvart. Du kan hjälpa nån annan,
så lägger jag mig under sängen som en planka.
Lugn. Ta ett djupt andetag.
Va? Jag hör dig inte så bra.
Pratar du jättetyst? Är jag ombord på Titanic?
-Är vi med i Titanic nu? -Mae.
Herregud.
-Hej! -Hej!
Jag kommer ner.
-Mae, svik inte dig själv nu. -Du gör ett bra jobb här, Audrey.
Jävlar, vad högt.
Du kan använda dörren. Det är inget fängelse.
Tack. Du är snäll.
-Hej! -Hej.
-Déjà vu. -Jag kan inte franska.
-Vad har hänt med ditt ansikte? -Inget.
-Kan vi dra härifrån? -Allvarligt? Är du klar?
Ja, jag vill gå vidare och de hindrar mig.
-Du fattar. -Okej.
-Vet du nån show jag kan vara med i? -Skojar du?
Du har blivit viral. Du kan välja och vraka.
-Är det sant? -Ja!
Var ska jag börja med allt skvaller från Comedy Club?
Klart att Mae inte kommer tillbaka. Jag tog det för givet.
Hon skriver säkert dikter om nån annans armbågar.
Och jag… Jag har förändrats.
Jag återvinner nu!
Vi borde åka nånstans.
Vi borde hitta din pappa.
-Vill du hjälpa mig? -Ja. Absolut.
Då får vi nåt att göra. Inget håller mig kvar här.
Var kan han vara? I Hollywood.
Vi åker dit!
Men ditt jobb då, vännen?
Skit i det. Jag slutar.
Jag är urkass. Deepa fick 20 pund för att göra läxan.
Okej då, om du nu menar allvar.
-Okej? -Ja!
-Okej! -Okej!
Oj!
Jag har två rumskompisar.
-Jag kallar dem mamma och pappa. -Nej.
-Kör han med den än? -Sen nio år.
Kolla här.
Allvarligt, Scott?
Nästa komiker har inte varit här så länge,
men hon regredierade omedelbart till samma skit som hon var förr.
Mina damer och herrar, en applåd för Mae Martin!
-Nej. -Förlåt.
Det är lugnt.
-Förlåt. -Det är lugnt.
Du har vuxit ifrån mig.
-Va? -Gå upp på scen nu.
Det är din tur.
Hej på er.
Jag heter Mae.
Jag har varit på rehab.
Ursäkta.
Sa du nåt?
Okej, nåt händer.
Okej, de kör verkligen avantgardistisk ståuppkomik
i Storbritannien just nu.
Ja. Ska jag berätta om när jag skulle stämma Dalai Lama?
Det aset. Vad ni än har hört…
Det var nytt.
Jag fick fan panik.
Ja. Välkommen till min värld.
Kom ut. Alla har gått.
Vad menade du med att jag hade vuxit ifrån dig?
Jag skojade bara. Det var bara ett dumt skämt.
Du, vi har väl aldrig riktigt pratat om det,
och jag vet att allt var helt galet då,
men det var äkta.
Om du vill prata om det nån gång,
så finns jag här.
Du.
Jag vet inte.
Jag måste fixa min hjärna.
Eller så låter du bli.
Vi är ju komiker. Vi ska vara skitstövlar,
men du tog dig ut.
Du tog dig ut. Du har en karriär och har en tjej som älskar dig.
Kasta inte bort det för att straffa dig själv
för en kväll med kokain.
Din pappa är här. Jag sticker. Jag älskar dig.
Hej, pappa.
Vi slutade ge dig pengar. Det funkade inte.
Vi testade rehab. Det funkade inte.
Nu har vi bara ett verktyg kvar: fysisk närhet.
Du ska vara här hela tiden. Här är ditt schema.
I gryningen äter du och jag yoghurt i trädgården.
Sen hjälper du din mamma med hennes bok.
Sen sällskapar vi
och äter en lätt middag.
Bouillabaisse, kanske.
Ja, eller kanske en härlig liten ceviche.
Sen kryper vi i säng.
Håll dig borta från klubben. Komiker är som gamar.
De får inte ta dig igen.
Vi är stränga nu, men vi vet inte vad vi ska göra.
Hon förstår det. Var inte så aggressiv.
Jag förstår att ni inte litar på mig, men jag är 30 år.
Jag är inget barn.
Joyce?
Var fick jag inte veta om personalfesten?
Jag sa det till dig i morse. Du lyssnade inte.
Du spelade Red Dead Redemption.
Jaha!
Okej.
Joyce, jag vill prata med dig om en sak.
Det har varit ett svårt beslut,
men jag funderar på att säga upp mig.
Jaha. Okej.
Jag ska ge mig av.
Jag ska ut och resa, så jag säger upp mig.
Jag hörde det. Ha det så roligt.
Mamma ska köra hårt.
Hej.
-Hej. -Är allt bra?
Jag sa upp mig, men Joyce rörde inte en min.
Vad synd.
Jag tänkte höra om du ville ta ett glas.
Jaha.
Vad trevligt.
Jag heter George.
Jag vet. Vi har jobbat på samma skola i fyra år.
Elliott.
-Oj. -Ja.
Kom du ut genom att vifta med en dildo hos doktorn?
-Ja. -Så kan man också göra entré.
Det kvittar, för det tog slut.
Både förhållandet och mitt liv.
Vad pratar du om? Det här är bara början på din resa.
Att komma ut var som en andra pubertet.
-Jaså? -Jag var så kåt och förvirrad.
Det tog evigheter att fatta vem jag var.
Och var landade du?
-Jag är bi och poly. Etiketterna kvittar. -Okej.
Det handlar om att utforska sin plats i världen.
Vad bryr du dig om?
Inget, egentligen.
Bin?
-Jag vet inte varför jag sa det. -Det är sexigt.
-Tycker du? -Ja.
Innan Mae tyckte jag att det var pinsamt att bry sig om saker.
Men om bina dör ut, faller hela ekosystemet.
Vi borde starta en miljögrupp.
Inte bara för miljön, utan för mänskliga rättigheter.
Vi måste få barnen att engagera sig och…
Förlåt. Jag låter som en nolla.
Jag vet några lärare som skulle haka på.
-Jaså? -Ja.
En grupp för lärare som är för social aktivism.
Ja, precis.
Ja.
Vad är det? Har jag skit i ansiktet?
Jag ser dig bara.
Jaha.
Okej.
Men har jag skit i ansiktet?
Joyce, jag har ändrat mig. Jag vill inte sluta.
-Har du slutat? -Ja, för en timme sen.
Vad skönt att du är tillbaka!
Okej!
FÖRLÅT. JAG SKYPAR ER. ALLT ÄR BRA. KRAM.
Då ska vi se.
Alla dina saker är här.
-Är du okej? -Ja, tack.
Då så. Säg till om du behöver nåt.
SCOTT ÄLSKAR DIG
Undertexter: Love Waurio