Коли втрьох зійдемося ми
У дощ, під блискавки й громи?
Коли минеться метушня.
Звитяжно скінчиться різня.
А місце де?
На пустирі.
Макбет там буде в тій порі. Макбет там буде в тій порі.
Зло у красі, краса у злі.
Летімо ж у нечистій млі.
Привіт, відважний друже.
Розказуй королю, як бій точивсь, коли ти з нього вийшов.
Непевно все.
Мов два плавці, вчепившись у горлянки, слабіли у воді.
Безжалісний Макдональд,
якому в сварі усміхалася удача,
немов наложниця бунтівника,
однак даремно,
і Макбет відважний, вартий цього ймення.
Він зневажив ту удачу замашним мечем, який димівся кров’ю ворогів,
і, доблесті любимець, прорубав дорогу до підлого раба. і, доблесті любимець, прорубав дорогу до підлого раба.
Руки йому не тис і не прощався з ним,
доки не розпоров од пупа до зубів
і голову вчепив на нашім частоколі.
О доблесний кузен, шляхетний лицар.
У панцирі відваги справедливість
погнала прудконогих кернів геть,
але король норвезький, взрівши перевагу, зі свіжим військом,
з силою новою напав на нас.
Чи це злякало наших командирів - Макбета й Банко?
Так.
Як горобці – орлів, чи заєць – лева.
Сильніше вдвоє вдарили вони.
Не можу передати як.
Та я вмліваю: рани докучають.
Хай Бог боронить короля.
Звідкіль прибув, достойний тане?
Я з Файфа, мій королю,
де прапори норвезькі дратували небо і навівали нашим людям холод. де прапори норвезькі дратували небо і навівали нашим людям холод.
Король норвегів з військом незліченним, і в допомозі їм отой невірний зрадник,
кодорський тан, пішли у наступ.
Однак Макбет і Банко в панцирях крицевих
їм силу протиставили тотожну.
На меч був меч, рука була на руку, ми загнуздали їх свавільний дух.
Словом…
ми перемогли.
Велике щастя!
Не зрадить більше тан кодорський нам дорогого.
- Ні. - Іди проголоси його негайну страту.
Я простежу.
А титул танський…
віддамо Макбету.
Сестро, де ти бувала?
Підсвинків убивала.
Сестро, а ти?
Гляньте, що маю.
Покажи. Покажи!
Палець цей належав стерновому, що втонув, як плив додому.
Барабан. Барабан гуде!
Це Макбет сюди іде.
Атож.
Помандрую я у ситі
Мов безхвостий щур неситий Загризу, загризу, загризу.
Висушу його на сіно. Висушу його на сіно.
Щоб ночей не спав, ні днини…
Не склепить нехай повік
І змарніє чоловік.
Дев’ять тижнів дев’ять раз
Хай його б’є грець і сказ.
Свавільні сестри, віщі душі.
Скороходи моря й суші.
Нумо ходором отак.
Тричі твоє і три моє.
І втретє три –
Дев'ятка є.
Тихо.
Чари готові.
Страшнішого й прекраснішого дня я ще не бачив
Чи Форес наш далеко?
Що за одні? Такі кістляві, дикі і обдерті,
що геть не схожі на землян, хоч ходять по землі.
Чи ви живі, чи ні, я хочу запитати.
Кажіть, якщо спроможні. Хто такі?
Нехай живе Макбет!
Тобі вітання, ґламський тане.
Нехай живе Макбет. Привіт тобі, кодорський тане!
Нехай живе Макбет,
що буде королем віднині.
Чи ви примари? Чи жінки насправді? Чи ви примари? Чи жінки насправді?
Якщо ви дивитесь у зерна часу
І знаєте, яке з них проросте -
скажіть мені, який від вас не просить ласки й не боїться люті.
Менший, ніж Макбет, одначе більший.
Не такий щасливий, а щасливіший.
Породиш королів, хоч сам і не король.
Нехай живуть Макбет і Банко!
Макбет і Банко!
Хай живуть.
Стривайте-но, незрозумілі балакуші. Скажіть іще.
Я після смерті батька ґламський тан, але при чому тут Кодор?
Кодорський тан живий, нівроку процвітає.
А стати королем – це просто неможливо.
Скажіть, відкіль ви добули цю дивну звістку?
І чом ви тут, на вересовім пустищі, спинили нас пророчим привітанням?
Земля пускає бульбашки, як і вода.
Вони з цих бульбашок. І де вони пропали?
Розтанули, і що здавалось плоттю, розвіяв вітер.
Хай би залишились.
Та чи було все це, про що ми розмовляєм?
Чи ми наїлися безумних корінців, які наш розум полонили?
Ваші діти будуть королями.
Ви – королем.
Й кодорським таном, чи не так?
Такі були і музика, й слова. Такі були і музика, й слова.
Трагедія Макбета
Хто там іде?
Король зрадів, коли почув, Макбете, про успіх твій.
Коли він прочитав, як сам на сам ти йшов на бунтарів,
чи дивуватись, чи тебе хвалити він не знав; тому замовк.
Нас послано з подякою тобі від короля.
Прийди до нього, він тебе вшанує, але не грішми.
Бо більшої ти заслужив відзнаки,
І повелів король, щоб я тебе здоровив із титулом новим: кодорський тан.
Отож хвала тобі, достойний тане, Отож хвала тобі, достойний тане,
бо титул - твій.
Невже диявол правду мовить?
Кодорський тан живий. Навіщо вам мене вдягати у шати не мої?
Хто таном був, іще живий,
але за вироком тяжким життя він втратить.
Чи в спілку він ввійшов з норвежцями,
чи заколотникам таємно помагав,
чи з обома злигався він країні на погибель, я не знаю.
Однак зізнався він у підлій зраді…
і він уже не тан.
Подяка вам за труд.
Я ґламський тан і тан Кодору.
Найважче зроблено. Найважче зроблено.
Чи віриш ти, що будуть королями твої нащадки?
Так сказали ті, що нарекли мене кодорським таном.
Повірите ви їм – і захотіти можете корону,
окрім Кодору.
Втім, дивно це.
Буває так - щоб нам завдати шкоди,
знаряддя темряви нам правду провіщають
і зваблюють нас на дрібницях чесних у глибочінь облуди.
Той прояв потойбічних сил не може буть ні добрим, ані злим.
Якщо він злий, то чом же успіх напророчив, звістивши правду?
Бо я тан кодорський.
Якщо ж він добрий, то чому від нього на голові волосся сторч стає
і серце в ребра калатає раніш спокійне?
Нинішні страхи – ніщо перед жахливістю уяви.
Думки, де вбивство ще примарне,
струснули мною, відібрали силу, я душуся
і нема нічого, крім того, що у голові.
Якщо мені дарує доля трон, то, може, хай дарує без мого втручання?
Та будь що буде.
Не спинить плину часу і найважче лихоліття.
«Вони мене зустріли в день удачі.
Невдовзі я переконався,
що вищі в них знання, ніж у смертних.
Коли я запалав бажанням розпитувать їх далі,
вони зробилися повітрям і в ньому розчинились.
Я ще стояв, заціпенілий з дива,
коли прийшли посланці короля, який проголосив мене кодорським таном,
а титул цей мені раніше навіщували три сестри
таким вітаням: «Хай живе Макбет, король майбутній!». таким вітаням: «Хай живе Макбет, король майбутній!».
Подумав я, що поділюся цим з тобою, о найдорожча співучаснице моєї слави,
щоб ти не втратила своєї частки радості,
не знаючи про велич, пообіцяну тобі.
Збережи цю звістку в серці й прощавай».
Ти ґламський тан і тан кодорський,
і станеш тим, що віщено тобі.
Хоч я боюсь твоєї суті.
Ти милосердя надто повний, щоб обирати найпростіший шлях.
Ти хочеш величі
і честолюбство маєш, однак без злості, що супутить їм.
На висоту зійти без злочину бажаєш,
і, гравши чесно, виграти обманом.
Мерщій сюди,
я увіллю свій дух тобі у вухо,
відважним язиком усе здолаю,
що заступає шлях твій до корони.
Чи страчено уже кодорця?
Володарю.
Я розмовляв із очевидцем страти.
Він казав, що той зізнався щиро у мерзенній зраді,
благав прощення вашого і ревно прагнув каяття.
В його житті найкращий був кінець.
Неначе здавна умирати вчився,
відкинув найдорожче, мовби пусту дрібницю. відкинув найдорожче, мовби пусту дрібницю.
Ні, нема науки, як з виразу лиця думки читати.
До цього дворянина мав я довіру цілковиту.
О, дорогий кузене.
Великий гріх невдячності тепер гнітить мене.
Єдине я скажу: твої заслуги вищі всіх подяк.
Обов’язок служити й бути вірним сам по собі велика нагорода.
Щасливий будь.
Тебе посіяв я, і я подбаю, щоб виріс ти й розцвів.
Шляхетний Банко, не менше заслужив і ти,
й тобі – не менша слава.
Дай тебе до серця пригорнути.
Якщо я виросту, врожай весь буде ваш.
Моя велика радість, безмірна в повноті,
шукає сховку у краплинах горя. шукає сховку у краплинах горя.
Сини, рідня і тани,
і ви, мені найближчі,
знайте всі: ми вирішили трон заповісти найстаршому, Малкольму…
…і йому даруєм титул
принца Камберленду.
Не лиш його ми честю вшанували.
Шляхетства знаки, мов зірки, осяють усіх, хто заслужив.
Ну а тепер рушаймо в Інвернес міцнити наш союз.
Я сам посланцем буду й ощасливлю
дружини слух про скорий ваш приїзд; дозвольте ж вийти.
Достойний тане.
Їдемо за ним. Він поспішив, щоб гідно нас прийняти.
Безцінний родич.
Принц Камберлендський!
На цій заваді, схоже, я упаду, якщо переступить не зможу, На цій заваді, схоже, я упаду, якщо переступить не зможу,
якщо завада стане вище гір.
Хай не осяє світло зір,
який в душі моїй таїться лютий звір.
Увечері король прибуде.
Це безумство. Хіба твій пан не з ним?
Це щира правда. Наший тан ще їде.
Один гонець його опередив.
Догляньте хлопця. Він приніс чудову новину.
І чорний крук охрип,
прокаркавши про Данканів приїзд між мури мого замку.
Прилиньте, духи, що до убивчих дум схиляють!
Мою жіночість одберіть,
і з голови до п’ят мене наповніть безжалісною люттю.
Кров згустіть,
закрийте шлях сумлінню й милосердю, закрийте шлях сумлінню й милосердю,
нехай природний жаль не похитне жорстокий намір мій,
і мир не стане поміж дією і ним.
До персів припадіть моїх
і пийте з них не молоко, а жовч, о, посіпаки вбивства.
Хоч би де ховалися ви нині, чекайте на поганьблення природи.
О, темна ніч, прийди і чорним димом пекла огорнись,
хай ніж не бачить ран, яких завдасть,
крізь ковдру темряви не гляне небо, щоб крикнуть: «Стій!».
Величний Ґламсе.
Кодору гідний тане. Кодору гідний тане.
Стократ величніший у майбутті.
Твій лист мене далеко переніс за межі темного «сьогодні».
Я майбуття те відчуваю нині.
Моя любове.
Ввечері приїде Данкан.
А виїде коли?
Узавтра має намір.
Та ніколи сонце не побачить того завтра.
Твоє лице, мій тане, наче книга, де люди прочитають дивні речі.
Щоб обдурити світ, ти мусиш бути таким, як світ.
Привітність май в очах, руках і в мові.
Будь мов невинна квітка, що прикрива змію.
Того, хто їде, гідно почастуй.
Довір мені турботи всі вечірні. Довір мені турботи всі вечірні.
І будем всі майбутні ночі й дні
у цьому краї панувать одні.
Виглядай сміліше!
З лиця міняється, хто страхом дише.
Усе довір мені.
Приємно розташований цей замок.
Повітря свіже ніжно тішить наш вишуканий нюх.
Ось літній гість, який в церквах гніздиться, стриж,
доводить нам, що скрізь, де він живе,
там повівають миром небеса.
Немає тут ні виступу, ні фриза,
де б цей невтомний птах не приліпив свого гнізда.
Де ці птахи гніздяться, я помітив, там повітря чисте. Де ці птахи гніздяться, я помітив, там повітря чисте.
О, йде шановна господиня.
Усі наші труди, якби ми їх почетверили,
були б нікчемним дріб’язком супроти честі, глибокої й широкої,
яку Величність Ваша дарувала нам.
Де ж тан кодорський?
Ми мчалися за ним, щоб перегнати,
одначе він чудовий вершник, і любов, гостріша за остроги,
йому допомогла прибути ще до нас.
Шляхетна господине, ми ваші гості на цю ніч.
Подайте ж вашу руку.
І до господаря ведіть.
Якщо зробити мусиш щось, то краще швидко.
Якби ж убивство, наслідків не мавши,
впіймало успіх у свої тенета,
щоб цей удар початком і кінцем міг бути.
Одначе… Одначе…
…на мілині цій в річці часу ми ризикнем життям загробним.
Та вчинки ці на цьому світі судять.
І той, хто вчить кривавої науки,
її плоди спізнає на собі.
Холодне правосуддя
вбивчий трунок наш само підносить до наших уст...
Подвійний захист має він:
по-перше, родич я його й підданий,
і мушу сам його охороняти.
Далі – як хазяїн,
повинен двері від убивць замкнути, а не тримати сам ножа.
А ще цей Данкан так милосердно правив у країні,
тримав так чисто свій високий сан,
шо, наче янголи сурмоязикі, всі його чесноти
проклянуть підступне вбивство.
І жаль, немовби голе немовля
чи херувим небесний, загнуздавши незримі коні вітру,
рознесе, завіє чин жахливий в кожне око і вітер у сльозах потоне. рознесе, завіє чин жахливий в кожне око і вітер у сльозах потоне.
Нема чим приострожить замір мій…
є лиш незмірне честолюбство, що дибки стане й зразу упаде.
Ну що? Які новини?
Він майже довечеряв.
Про мене він питав?
А ти не знаєш?
Продовжувати діло це не будем.
Він щойно вшанував мене.
Здобув я славу золоту поміж людей,
І поки сяє ще вона, її носити слід,
а не відкинуть.
Була надія п’яна, коли ти вчинок замишляв?
Й відтоді спала?
Тепер прокинулась, бліда й зелена, і на твою рішучість ледве погляда?
Я знаю, що таке твоя любов.
Боїшся ти наважитись на те, чого бажаєш? Боїшся ти наважитись на те, чого бажаєш?
Дістати прагнеш те, що ціниш як окрасу долі,
але щоб жити й далі боягузом?
І рибку хочу і ловить не смію, мов котик той з прислів'я?
Благаю, цить.
Наважуся на все, що сміє муж; хто сміє більше, той не муж.
Який же звір тебе штовхнув розкрить мені твій задум?
Адже тоді ти мужем був іще.
Щоб стати більшим, ніж ти є, ти мусиш іще більшу мужність проявити.
Я груддю годувала
й знаю всю ніжність і любов до немовляти.
Хай би воно всміхалося мені у вічі,
я б вирвала сосок з беззубих ясен І голову б розбила дитинчаті,
якби клялась, як ти.
Що, як не вдасться нам?
Удасться.
Міцніше натягни струну відваги, і вдасться все.
Хай Данкан лиш засне,
утомлений дорогою тяжкою, утомлений дорогою тяжкою,
постільників його я почастую вином і так спою обох,
що пам’ять, розуму сторожа, стуманиться,
і стане, мов самогонний куб.
У сні свинячім лежатимуть неначе мертвяки.
Чого тоді не зможем ми з тобою зробити з Данканом оснулим?
І звернемо на п’яних вартових –
нехай несуть тягар великого убивства.
Віднині ти самих синів народжуй.
Твоя безстрашна вдача може лише мужів творити.
Та чи нам повірять, коли ми кров’ю
вимажемо сонних і їхніми клинками зробим те, чого вони
ніколи б не зробили?
Хто посміє не вірить нам,
коли ридати з горя над мертвим будемо?
Я рішився…
Напружилося тіло все на цей жахливий подвиг.
Ходімо вже, нас жде небачена вистава. Ходімо вже, нас жде небачена вистава.
Фальшивістю лиця сховаймо те, з чим криються серця.
Не видно місяця. Годинника не чув я.
Опівночі заходить місяць.
Тепер, либонь, пізніше, сер.
Візьми мого меча.
Живуть скупі на небі –
згасили всі свічки.
Мене свинцем придушує дрімота, та спати я не смію.
Сили неба, приборкайте мої думки прокляті,
що спокушають уві сні.
- Дай меч. Хто там? - Це друг.
Як, сер? Ви ще не в ліжку? Король вже спить.
У пречудовім настрої він був,
роздав дарунки пишні вашим слугам.
Ми не чекали й не змогли як слід йому служити.
Не все було готове.
Все чудово.
Мені учора снились віщі сестри…
Відкрили правду вам вони.
А я про них забув.
Якщо вам треба
про справи ці поговорити,
то можна час знайти.
Як ласка ваша.
Приємних зичу снів.
І вам так само, сер.
Хай пані,
мій напій приготувавши, мені подзвонить.
Чи не кинджал перед собою бачу,
до мене держаком?
Ану ж…
схоплю тебе.
Не можу взяти, хоч тебе я бачу.
Невже, страшне видіння, тільки зором – не дотиком – тебе сприйняти можу?
Чи ти клинок уявний, ти видіння,
яке створив розпечений мій мозок?
Та бачу я тебе…
так само явно, як цей, що витягаю.
Ти вказуєш на шлях, яким ішов я.
Такої саме зброї я хотів ужити.
Сказились очі всім чуттям на глум,
невже вони найкращі з них усіх?
Тебе ще бачу.
Ось на твоєму лезі краплі крові з’явилися.
Ні, не існуєш ти.
Це мій кривавий задум шле ману моїм очам.
О, тверда земле, мої ти кроки заглуши;
боюсь, що камені кричатимуть про мене.
Усе, я йду.
Покликав дзвін.
Ти, Данкане, не чуй же і не знай, що це твій виклик в пекло…
а чи в рай.
Мовчи!
Тихо. Тихо.
Це лиш сова, похмурий вісник страти,
суворо крикнула: «Добраніч!»
Він там.
Вони сп’яніли - я смілива стала.
Вони погасли - запалала я.
І двері навстіж;
перепилі слуги хропуть на варті, пильність занедбавши.
Амінь.
Я зілля сонного в питво їм домішала,
смерть і життя змагаються над ними –
чи жити їм, чи вмерти.
Та ба!
Боюсь, вони прокинулись, а ми ще не звершили.
Спроба, а не діло нас викриє.
Мовчи.
Кинджали їхні я поклала. Він не міг їх не знайти. Кинджали їхні я поклала. Він не міг їх не знайти.
Мій чоловіче.
Я все зробив.
Ти галасу не чув?
- Коли? - Допіру.
- Коли спускався? - Так.
Цсс.
Видовище сумне.
Дурні слова «видовище сумне».
Один зареготав у сні, а другий
крикнув: «Вбивство!» і це їх розбудило.
Я ж стояв і слухав.
Але вони лише молитву проказали і знов заснули п'яним сном.
Ти їх удвох поклав?
Один гукнув: «Помилуй, Боже!»,
а другий – лиш «амінь!»,
немов побачили мої убивчі руки.
Я слухав їх, не міг сказать «амінь!» на їхнє голосне «помилуй, Боже!».
Не переймайсь так глибоко.
Чому ж не міг я мовити «амінь»?
Я так потребував благословення, однак «амінь» застряг мені у горлі.
Про вчинене не треба думати, нехай мине.
Бо можна збожеволіть. Бо можна збожеволіть.
Здалось, я голос чув: «Не спіть віднині,
Макбет зарізав сон!»
Невинний сон.
Сон, що розмотує клубок турбот,
змиває денну втому теплою водою,
бальзам для хворих душ, здоров’я спільник,
- найкраща страва на життя бенкеті. - Ти про що?
На цілий дім той крик лунав: «Не спіть!
Бо Ґламс зарізав сон, тому Кодор вже не засне».
«Макбет забуде сон».
І хто ж ото кричав?
Достойний тане, ослабите свою шляхетну міць
думками дикими.
Візьміть води і змийте з рук ці докази брудні.
Навіщо принесли сюди кинджали?
Їм місце там. Назад їх однесіть і кров’ю слуг обмажте.
Я не піду. Боюсь подумати, чого я там накоїв.
Не смію глянути на це.
Безвольний!
Дайте ці кинджали. Дайте ці кинджали.
Сонний і мертв’як – то лиш картинки.
І тільки дітлахи бояться намальованого чорта.
Позолочу я кров'ю лиця слуг, вину щоб їхню утвердити.
У рук моїх той колір, що й у тебе, Та серце не таке бліде й ганебне.
Відкіль це гупання?
Чому найменший шум мене лякає?
Що це за руки? Ха! Виймають мені очі!
Чи змиє весь Нептунів океан безвинну кров з цих рук?
Ба ні, скоріше руки всі незліченнії моря
з зелених на криваві перетворять.
Ніж знати вчинок мій, то краще себе забути.
Це гупання і Данкана розбудить! Це гупання і Данкана розбудить!
Якби ж то так.
Ох же ж і стука.
Щоб він став воротарем у пеклі
й зістарився, гасаючи з ключем.
Стук, стук!
Хто там, в ім’я Вельзевула?
Чи не селянин, який повісився, бо впали ціни на придержаний врожай?
Саме вчасно. Тут ти добре пропотієш за свою жадібність.
Стук, стук!
Ось дворушник, який умів клястися за обидві сторони проти кожної з них,
однак не до дворушничав до раю.
Заходь же, дворушнику.
Стук, стук. Хто там?
О, англійський кравець іде сюди за те, що крав сукно з французьких штанів.
Заходь, кравче. Тут є тобі чим нагріти праску.
Стук, стук. Ну нема спокою.
Тут надто холодно для пекла.
Не буду більше в диявола воротарем. Зараз!
- Ага. - Молю: воротарю віддячте.
Чи загулявся ти допізна, друже, що й досі спав?
Це правда, сер, пиячили до других півнів;
а випивка до трьох речей призводить.
- І до яких же трьох речей? - До синього носа, до сну й до пісяння.
До блуду, сер, вона призводить і не призводить:
викликає охоту, та відбирає здійснення.
Отож, надмірна випивка, можна сказати, дворушниця щодо хоті:
вона її розпалює, вона ж і гасить; вона її здійма, вона ж і опускає;
до блуду схиляє і від блуду відхиляє; змушує стояти й не стояти. до блуду схиляє і від блуду відхиляє; змушує стояти й не стояти.
Врешті обманом присипляє, вкладає, а сонного покидає.
Либонь, тебе випивка учора вклала.
Добрий ранок обом.
Чи встав король, достойний тане?
Ще ні.
Він наказав його збудити рано, я трохи не проспав.
Насмілюсь увійти.
Король сьогодні їде?
Так, збирався.
Бурхлива ніч була.
З покрівлі в нас зірвало димарі.
І люди кажуть, що лунали зойки, І люди кажуть, що лунали зойки,
дикі смертні крики й грізні голоси пророкували нам пожежі люті,
страшні розрухи й біди, що вродяться в лиху годину.
Похмурий сич…
- Ваша Величність! - …до ранку плакав.
Наче у гарячці земля тряслася.
Ніч була сувора.
О, горе! Горе! Горе!
Це ні збагнути, ні назвати неможливо.
- Що таке? - Там злочину довершений зразок!
Убивця богохульний розвалив храм божого помазаника й звідти
украв життя будови!
Ви про Його Величність?
В покої йдіть і там нова Горгона осліпить вас.
Не змушуйте казати. Дивіться і кажіть самі.
Вставайте! На сполох бийте в дзвін!
Убивство й зрада!
Неначе з домовини, мов духи, встаньте страхіття це побачити! Неначе з домовини, мов духи, встаньте страхіття це побачити!
Банко! Дональбейн! Малкольм! Устаньте!
Сюди! На смерть саму дивіться!
Малькольме! Банко!
Якби я вмер годиною раніше…
прожив би я щасливо.
Бо віднині
ніщо не цінне в смертному житті. Все – іграшки.
Що сталося?
Яка сурма огидна будить сонних?
- І слава й милість мертві. - Кажіть! Кажіть!
Вино життя допите,
лиш осадом хвалитись може льох.
Банко. Банко.
Король, володар наш, убитий.
Горе, лихо!
- У нашім домі? - Це жорстоко хоч би де.
- Нещастя з ким? - Не знаєте ви? З вами.
Бо роду вашого навіки зупинилось джерело. Бо роду вашого навіки зупинилось джерело.
У надрах всохло.
Король – ваш батько…
вбитий.
Хто убив?
Зробили це, здається, вартові.
Обличчя й руки в них покриті кров'ю.
Я все-таки про лють свою шкодую, бо їх убив.
- Чому? - Чому ви так зробили?
Хто може бути мудрим і безтямним,
розважливим і гнівним водночас?
Ніхто.
Моя любов несамовита неспішні міркування обігнала.
Там Данкан був.
Його, мов мармур, білу шкіру, змережила коштовна кров.
І рани зяяли проломом у природі, через який жорстока смерть пройшла.
Убивці в барвах ремесла свого там спали, Убивці в барвах ремесла свого там спали,
кинджали їхні в кров засохлу вбрані.
Хто б утримавсь, коли у серці мав любов?
І хто б відважним серцем любові не довів?
Догляньте леді.
Ходімо, щоб тіла прикрити від холоду вбранням,
а потім стрінемось –
розслідувати злочин цей кривавий.
Чому ми прикусили язики,
хоч перші б мусили заговорити?
Їдьмо геть.
- Ще не скипіли наші сльози. - Не будьмо з ними тут.
Нещире горе – неважка для зрадника робота.
- Поїду в Англію. - Я – в Ірландію.
Розділимо шляхи – безпечніше так буде для обох. Розділимо шляхи – безпечніше так буде для обох.
А тут, де ми…
кинджали в усмішках мужів.
Що ближчі кров'ю нам, то кровожерніші.
Стріла убивча ще летить.
І краще нам не стати її ціллю.
Тому по конях. Не дбаймо про прощання церемонне.
Сюди Макдаф наш добрий їде.
Що діється у світі, сер?
Відомо, хто вчинив криваве діло?
Це ті, кого убив Макбет.
О, день гіркий. Яка їм з цього користь?
А їх же підкупили.
Малкольм і Дональбейн,
два сини короля, втекли таємно.
Тому підозри всі на них упали.
Тоді, скоріш за все, Макбета найменують королем?
Уже найменували. В Дансінан поїхав він коронуватись.
Поїдеш в Дансінан?
Та ні, кузене. Я у Файф.
Ну…
А я туди.
Хай буде там усе гаразд. Адью!
Однак старе вбрання сиділо краще, ніж нове.
Хто розум хоч крихітний має Хто розум хоч крихітний має
То хай йому вітер чи злива
Він долю покірно приймає
Бо доля мов вітер мінлива
Літ сімдесят я добре пам'ятаю,
багато бачив за цей час:
і речі дивні, і лиху годину.
Та тільки все пусте перед цією злою ніччю.
Отче.
Ти бачиш – небо,
справою людей збентежене, грозить кривавій сцені. справою людей збентежене, грозить кривавій сцені.
День за годинником,
а чорна ніч придушує світильник мандрівний.
Чи ніч перемогла, чи, може, день соромиться
і в темряві ховає лице землі
від поцілунків світла?
Це природі противно, як те діло.
У вівторок у небо сокіл високо злетів,
та вбив його короткокрилий сич.
І коні Данкана – це дивно, але певно –
красиві й бистроногі,
любимці табунів, здичавіли,
розбили стійла і помчали геть,
немовби з людством почали війну.
І, кажуть, коні перегризлись. І, кажуть, коні перегризлись.
Тепер ти все:
король… Кодору
й Ґламса тан…
Усе, як ті жінки пророкували.
Та, я боюся, виграв ти нечесно.
Бо сказано було, що трон твоїм нащадкам не перейде,
що буду я і батьком, і корінням численним королям.
Якщо це правда –
а на тобі, Макбет, пророцтво сяє –
то, може, правду прорекли обом,
то, може, і мені у сказане повірить? Може, і мені надію мати?
Але ні слова більше.
Наш перший гість!
Якби його забули, прогалина була б у нашім святі
і все б було не до ладу.
Увечері бенкет врочистий даємо і я прошу вас бути. Увечері бенкет врочистий даємо і я прошу вас бути.
Ви їдете кудись?
Це так, володарю.
Бажали б ми почути вашу думку,
завжди таку розумну й справедливу, сьогодні в раді.
Та зробимо це завтра.
Далеко їдете?
Триватиме, володарю, поїздка до вечері: коли не швидко
бігтиме мій кінь,
то, мабуть, я годину-дві позичу у ночі темної.
Не пропустіть бенкет.
Не пропущу, мій пане.
Ми чули, наші родичі криваві в Ірландії та в Англії сховались.
Вони не зізнаються в батьковбивстві.
Одначе завтра
про це та інші державні справи ми поговоримо.
Щаслива путь. Адью, до вечора верніться.
Флеанс поїде з вами?
Так, мій володарю.
Хай швидко й певно ваші коні мчать.
Я доручаю спинам їхнім вас.
Прощайте.
Ті люди ждуть мого прийому?
Атож, володарю.
Чи ми не вчора з вами розмовляли?
- Учора. - Так, Ваша Величність.
Чи добре ви мої слова обміркували?
Це саме Банко в давні дні
на вас накликав був недолю,
хоча гадали ви, що це зробили ми – невинні.
У ту вчорашню зустріч я вам добре розтлумачив,
як вас дурили, як до рук прибрали, хто це зробив
і хто призвів до цього.
Напівлюдина, божевільний – і той би міг сказати:
«Це справа Банко».
Ви нам пояснили.
Я далі ще пішов і от тому на нашу другу зустріч вас покликав. Я далі ще пішов і от тому на нашу другу зустріч вас покликав.
Чи ж ви такі терплячі, що хотіли б лишити все, як є?
Чи ви такі…
євангелічні, що молитись ладні за благодійника й синів його,
хоч він душив вас тяжко і пустив старцями?
Мій пане, ми мужчини.
Атож, в реєстрі ви мужчини.
Коли ви місце маєте в реєстрі Не гірших із мужчин - скажіть мені.
Я на таке вас діло надихну,
що ворога ви знищите свого.
Володарю,
я стільки вже ударів мав од світу,
що світові готовий як завгодно мстити.
Я буду з ним.
Я так втомився від біди й недолі,
що ризикну життям охоче – чи виграю, чи втрачу я його.
Обом, завважте, Банко – ворог.
Це так, володарю. Це так, володарю.
Мені також.
Ще й до такої міри,
що кожна мить його життя загрожує моєму!
Хоч ніби можу я цілком відкрито змести його з очей,
якби лиш захотів, та це не так.
Тому повинен покликати на допомогу вас,
ховаючи це діло від юрби з вагомих міркувань.
Володарю, ми виконаємо ваш наказ.
Хоч своїм життям…
Ваш мужній дух аж сяє.
Вночі сьогодні треба це зробити, далеко від палацу.
І хоч би що – я маю бути чистий.
І водночас, щоб не лишати в ділі недоробок,
синка його, Флеанса, хай спіткає у темряві та сама доля.
Ми зважились, володарю.
Ви зважуйтесь без мене.
Що, Банко десь поїхав?
Так, мадам, але вночі приїде.
Як так, володарю?
Чому ви тут самі,
у товаристві вигадок сумних?
Думки про мертвих з ними мали вмерти.
Не слід журитися про те, чого не вернеш.
Що зроблено, те зроблено.
Змію ми розрубали, та не вбили.
Вона зростеться у одне
й нікчемну нашу злобу лякатиме її колишній зуб.
Ох, краще бути з мертвими, яким для миру нашого
дали ми мир, ніж розум корчити на дибі вічних мук. дали ми мир, ніж розум корчити на дибі вічних мук.
Данкан у могилі.
Спочинув од пропасниці життя.
Усе зробила зрада. Сталь, отрута,
бунт у країні, ворог чужоземний… ніщо його вже не турбує.
Володарю мій любий, проясніть похмурі очі.
Гостей зустріньте ввечері привітно.
Мій мозок повний скорпіонів, жінко.
Ти знаєш – Банко і Флеанс іще живі.
Уся його природа – королівська, й це викликає страх.
Сміливий він.
І має не лише безстрашну вдачу,
а й мудрість, що скеровує відвагу на вірну путь.
З усіх живих істот боюсь лише його.
Забудьте це.
Він віщим сестрам, коли вони мене назвали королем,
велів собі пророкувати. велів собі пророкувати.
Ті його вітали як предка роду королів.
Пустим вінцем вони мене вінчали
і в руку тицьнули безплідний скіпетр.
Його чужа рука у мене вирве
і не підхопить син.
Якщо це так – згубив я душу для нащадків Банко,
і милостивого Данкана убив для них.
Отруту злоби влив у чашу миру для них лише.
І свій безсмертний скарб спасіння віддав я ворогу людей на те,
щоб їх вінчать!
Щоб стало королями плем'я Банко!
Життя в оренду не навічно дане.
Є втіха ще.
Вони вразливі теж. Тож будь весела.
Ще у церквах не встигне кажан почати свій нічний політ,
іще на поклик чорної Гекати жук твердокрилий
в сонному гудінні не калатне у дзвони ночі,
а зроблено вже буде чорне діло. а зроблено вже буде чорне діло.
Що буде зроблено?
Невіданням невинна будь, голубко,
а зроблене вітай.
З'явися, ніч,
дню благосному очі зав'яжи,
кривавою незримою рукою
скинь і порви великі пута, в яких я блідну.
Гасне день.
І крук летить у повну гайвороння пущу.
Сон хилить добрі денні поривання,
і сили ночі йдуть на полювання.
Дивуйся з моїх слів. Але тримай мовчанку.
Зло сили нам додасть іще до ранку.
Хто тебе прислав до нас?
Макбет.
Нема причин йому не довіряти, він точно передав
усе, що маємо зробить за вказівками.
Лишайся з нами.
Світло. Світло!
Дай, сину, смолоскип.
Вночі дощеві буть.
Хай падає.
Флеанс!
Тікай, Флеансе! Геть!
Одного тільки вбили. Син утік. Одного тільки вбили. Син утік.
Зробили діло ми наполовину.
Ходім, доповімо про зроблене.
Ну що ти скажеш? Той Макдаф посмів до мене не прийти.
- По нього ви послали? - Ваша Величність!
Свої місця ви знаєте. Сідайте.
Ми раді всім, і першим, і останнім.
Нехай обходить чаша круг стола.
- Твоє лице в крові. - То Банко кров.
Їй краще на тобі, аніж у ньому.
Спровадили його?
Володарю, я сам йому горлянку перетяв.
То ти – найкращий горлоріз.
І той не гірший, хто Флеансу зробив те саме.
Якщо це ти, то ти не маєш рівних.
Володарю…
Флеанс утік.
Знов насувається припадок. А ніби ж був одужав.
Про Банко хоч подбали?
Авжеж, володарю.
Подбали, і в рівчак поклали з двома десятками дірок у голові.
Найменша з них смертельна.
То змій дорослий там лежить.
А змієня втекло, у ньому згодом визріє отрута,
іще воно беззубе.
Ідіть тепер.
Володарю, ви не вітаєте гостей. Володарю, ви не вітаєте гостей.
Нагадувачко люба.
За добрий шлунок, апетит міцний і за здоров'я!
Не завадить.
Ваша Величність, сядьте.
Вся слава нашої країни зібралась тут.
Якби ще Банко був присутній.
Та краще за нечемність дорікнути, ніж невезінню Банко співчувати.
Нечемно він вчинив, зламавши слово.
Вшануйте нас, володарю, високим товариством, сівши з нами.
Ось вільне місце коло столу.
Що вас турбує, Ваша Вищість?
Котрий з вас це зробив?
Що саме, мій королю?
І не кажи, що винен я.
Не смій трусить кривавим чубом!
Панове, встаньте. Наш володар занедужав. Панове, встаньте. Наш володар занедужав.
Сидіть, шановні друзі.
З юних літ така біда буває з королем.
Прошу, сидіть.
Припадок тимчасовий. За хвилину все минеться.
Чи ти мужчина?
Мужчина, і відважний,
бо дивитись смію на те, що й чортові страшне.
То страх тобі намалював картини.
Як той кинджал примарний, що до Данкана тебе повів.
Як тут стою, його я бачив.
Тьху, ганьбище.
Було в старому світі, як мозок вибитий,
то вже людина мертва й край.
Але тепер вони встають, хоч двадцять смертних ран у голові,
і з лави нас зіштовхують!
Дивніше це, аніж саме убивство!
Щезни! Геть з-перед очей!
Твої кістки – без мозку!
Кров – холодна!
І думка не виблискує в очах.
Геть, жахлива тінь!
Смішна примаро, геть! Смішна примаро, геть!
Ти ба…
він зник…
Я знову муж.
Ви не дивуйтеся, достойні друзі.
Буває це зі мною; ті, що мене знають, вже до цього звикли.
Веселість ви прогнали,
зіпсували зустріч своєю поведінкою чудною.
Хіба ж подібні речі звичні, наче літні хмари,
щоб нас не дивувати?
Собі самому я не вірю, коли подумаю,
що ви на ці видіння можете дивитись,
і щоки ваші все такі ж рум'яні, хоч я зі страху зблід?
- Які видіння, сер? - Мовчіть, молю вас.
Бо йому все гірше. Його дратують запитання.
На добраніч.
Не дбайте про чини, виходьте разом.
Добраніч. Бажаємо здоров'я Його Величності…
Добраніч чемне вам усім.
Воно жадає крові.
Кажуть…
кров за кров.
Бувало, знаєм, рухалось каміння, дерева говорили.
Віщунам і родичам сороки,
граки й ворони викривали прихованих убивць.
Котра година?
Змагаються на рівних ніч і ранок.
Ну, що ви скажете? Макдаф відмовився прийти до мене в гості.
Ви посилали, сер, по нього?
Я чув це мимохідь. Але іще пошлю. Я чув це мимохідь. Але іще пошлю.
Немає дому, де б я не тримав слуги підкупленого.
Хочу завтра піти до віщих сестер. Хай більше скажуть.
По коліна забрів я в кров.
Хоч можу я втонуть, назад, як і вперед, марудна путь.
Чудних думок у голові гарячий біг,
і діяти потрібно зразу…
щоб передумати не зміг.
Ви сон забули – втіху всіх істот.
Ходімо спати.
Дивне те видіння – страх початківця. Звичка все поглине.
Ми – діти ще в цім ділі.
Вже час.
ЗАВТРА
В мене палець засвербів,
грішний хтось до нас наспів.
Гей, чорні, потайні, нічні потвори.
Що ви тут робите?
Це діло безіменне.
Я заклинаю вас
мистецтвом вашим, ремеслом таємним: відповідайте.
Хай згине все і руйнування втомиться, але відповідайте.
Говори.
- Запитуй. - Ми відповімо.
Почути хочеш з наших уст, а чи від наших владарів?
Покличте їх. Я хочу їх побачить.
Булькай, булькай, йди, туман,
палай, вогонь, вари, казан.
Булькай, булькай, йди, туман, палай, вогонь, вари, казан.
Булькай, булькай, йди, туман, палай, вогонь, вари, казан…
Ніжний пальчик немовляти,
що в канаві вбила мати.
Печінка богохульного єврея,
жовч кози, тис і спірея, жовч кози, тис і спірея,
зірвані в годину згуби, турка ніс, татарські губи,
кров отруйну кажана.
Киньте в воду казана.
Станьте всі навколо нього,
вкиньте потруха гнилого.
Набирайся сили, чар,
варись, пекельний наш відвар.
Скажи мені, незнана сило…
Думки твої йому відомі. Слухай мовчки й нерухомо.
Макбет! Макбет! Макбет!
Макдафа стережись.
Стережися тана Файфа.
Хай хто ти є, що застеріг – спасибі.
Ти добре угадав мій страх. Скажи…
Наказів він не слухає.
Ось ще один, потужніший, ніж перший.
Макбет. Макбет. Макбет. Макбет. Макбет. Макбет.
Три вуха мав би – слухав би трьома.
Кривавий будь, відважний і рішучий.
Висміюй, зневажай людський закон,
бо з тих, кого жінки родили, ніхто Макбетові не заподіє шкоди.
Тоді живи, Макдаф. Чого тебе боятися?
Однак, подвою впевненість і в долі візьму я запоруку.
Ти помреш.
Блідому страхові скажу: «Брехня»,
і, попри грім, спокійно я засну.
А це ще хто встає, немов нащадок короля,
і круг дитячого чола – вінець, ознака влади?
Слухай, але не говори.
Макбет не знатиме поразки,
доки Бірнамський ліс не рушить проти нього на Дансінанський горб.
Такому не бувати.
Хто зрушить ліс, хто дерево примусить коріння вийняти з землі?
Та все-таки жадає моє серце знати більше.
Скажи мені, якщо ти можеш: Скажи мені, якщо ти можеш:
чи матимуть нащадки Банко всю владу в цьому королівстві?
Більше не питай.
Чи бачили ви віщих сестер?
- Ні, мій пане. - Ви не зустріли їх?
Ба ні, володарю.
Чума хай буде там, де вони їдуть.
Прокляття всім, хто їм повірить!
Я чув знадвору кінський тупіт. Хто приїхав?
Та це гінці, володарю, вам звістку привезли,
що втік Макдаф у Англію. що втік Макдаф у Англію.
- Утік у Англію? - Це так, мій добрий пане.
Ти, часе, задуми мої страшні перепинив.
З цієї миті
хай витвори моїх думок стають одразу витворами рук.
І навіть нині я увінчаю думку діями: задумав – і зробив.
Макдафів замок захоплю зненацька разом з Файфом.
Мечу віддам його дружину і дітей,
і всі нещасні душі, що рідними доводяться йому.
Та годі вихвалятись, мов дурний!
До діла, бо схолоне задум мій!
І досить привидів!
Скажу лише, що склалося все дивно.
Милостивий Данкан Макбетом був оплаканий.
По тому, як загинув.
Відважний Банко пізно загулявся
і вбив його, якщо завгодно, Флеанс, бо Флеанс втік.
Не слід гуляти пізно. Я чув, Макдаф живе в опалі.
Не знаєте, де він тепер?
Малкольм, син Данкана, у кого…
тиран забрав права спадкові,
вже при англійському дворі.
Також Макдаф туди поїхав благати допомоги.
Ця звістка так Макбета розгнівила, що він війну готує.
Хай би ангел божий у Англію полинув
і при дворі розкрив усі приготування,
щоб швидше благодать вернулась у край, що так страждає…
під рукою лиходія. під рукою лиходія.
Що він зробив? Чому тікати мусив?
- Терпіння, пані. - Він його не мав.
Безумна втеча.
Бо коли не вчинки, то страх нас зрадниками робить.
Однак вам невідомо, чи страх це був, чи мудрість.
Мудрість!
Покинути дітей, дружину, всі маєтки, всі права на землі
у місці, звідки втік один?
Він нас не любить.
Не має він природних почуттів.
Волове очко, найменша пташечка з усіх,
і та пташат в гнізді боронить від сови.
Кузино дорога, прошу вас – опануйтесь.
Бо ваший чоловік – шляхетний, мудрий і розважний,
він краще знає всі загрози часу. він краще знає всі загрози часу.
Не смію говорити більше.
Одначе час настав жорстокий,
якщо ми зрадники й самі не знаємо про це.
Чутки лякають нас, але чого боятись – невідомо.
Гойдає нас в розбурханому морі туди й сюди.
Кузино мила.
Він батька має, та без батька він.
Сину, твій батько вмер.
Що ж ти робитимеш? Як жити будеш?
Мій батько не помер, хоч що кажіть.
Ні, він умер.
Де знайдеш ти нового батька?
А ви де знайдете нового чоловіка?
На кожнім ринку їх куплю хоч двадцять.
Їх купите, щоб знов продати.
Дотепно ти говориш і розумно, як на свої літа. Дотепно ти говориш і розумно, як на свої літа.
Чи батько зрадник був, матусю?
Та таки був.
А що це – зрадник?
Той, хто клянеться й не тримає слова.
І всі зрадники так роблять?
Усякий, хто так робить – зрадник, і має бути повішений.
Хто їх мусить вішати?
Ну, чесні люди.
Виходить, брехуни й клятвопорушники дурні,
бо брехунів і клятвопорушників доволі, щоб побити й перевішати тих чесних.
- Люба пані. - Як ти розмовляєш.
Здорові будьте, пані!
Я невідома вам, хоч добре знаю ваш високий сан.
Загрожує близька вам небезпека.
Послухайте поради скромної служниці:
тікайте звідси.
З дітками тікайте.
Куди тікати? Я не вчинила зла.
Але тепер згадала.
У світі я живу, де зло чинити – гідно похвали,
а добрі вчинки – небезпечна дурість.
Чому ж тоді так по-жіночому я боронюсь,
коли кажу, що не вчинила зла?
Де ваш чоловік?
Надіюсь, не в такім безбожнім місці, де б ти його зустріти міг.
- Він зрадник. - Ти брехун!
- Ні! - Що, курча?
Ні, ні, ні! Ні!
Пошукаймо десь безлюдне місце,
щоб горе виплакать своє. щоб горе виплакать своє.
Візьмімо краще меч смертельний,
і, як мужі відважні, за вітчизну станьмо.
Нових удів ридання,
нових сиріт плачі в обличчя неба б'ють,
і стугонить воно й волає, немов з Шотландією
страждає і горює разом.
Можливо, так воно, як ви сказали.
Тиран, чиє ім'я язик нам ранить,
вважався чесним.
Хто це сюди йде?
Мій дорогий кузен.
Прошу до нас.
Уже впізнав.
О боже, знищ усе, що нас чужими робить.
Сер, амінь.
Ну, що в Шотландії?
Вона країна горя.
Сама на себе глянути боїться.
Не мати нам вона – могила наша.
Там усміхаються лиш дурні нерозумні.
Там зойки, стогони повітря рвуть – ніхто не слухає. Там зойки, стогони повітря рвуть – ніхто не слухає.
Там люте горе звичним стало.
А в чім нова біда?
Стара вже й та, якій година віку.
Нова – щохвилі.
Як моя дружина?
Добре.
А діти всі мої?
Їм добре теж.
Тиран на спокій їх не зазіхнув?
Та ні. Усе було спокійно, коли я від'їжджав.
Не будьте на слова скупі. Як справи там?
Коли сюди повіз я вантаж новин,
важких, що й не підняти,
поширились чутки, що доброчесні люди повстають.
Їм слід допомогти.
Присутність ваша дасть нових бійців; жінки – і ті до бою вийдуть,
щоб скинути ярмо.
Утіште їх.
Ми виступаєм.
Нам Сіварда дає король англійський і десять тисяч вояків.
Солдата дужчого і кращого нема у всім хрещенім світі. Солдата дужчого і кращого нема у всім хрещенім світі.
Коли б я міг і вас утішити так само.
Але мої слова в пустелі слід було б провити,
де б не почули їх.
Гм. І що це за слова?
Усіх стосуються?
Чи це про горе лиш для одних грудей?
Кожен чесний духом за всіх горює.
Проте журба найбільша…
судилась вам одному.
Якщо вона моя, то не затримуй. Скоріше говори.
Не прокляніть навіки мій язик,
який у вуха ваші тяжко вдарить бідою грізною.
Я вже здогадуюсь.
Ваш замок захопили, дружину і дітей зарізали жорстоко.
Не розповім докладно…
бо не хочу, щоб їхню здобич збагатила ще й ваша смерть. бо не хочу, щоб їхню здобич збагатила ще й ваша смерть.
О, милосердне небо.
Друже мій.
Біді слова надайте.
Хай ваше горе не шепоче тихо. Замовчана журба порве вам серце.
І діти теж?
Дружина, діти, слуги – усі, кого знайшли.
- І жінку вбили? - Я сказав.
Утіштесь.
Нам буде ліками велика помста,
що зцілить горе ваше.
Бездітний він!
Усіх моїх маленьких?
Ви сказали – всіх?
Пекельний коршун. Всіх?
Усіх моїх курчат і матір їхню одним кидком?
- Сприймайте це як муж. - Так і зроблю!
Але й відчути мушу це як муж. Але й відчути мушу це як муж.
Ніколи не забуду я, що втратив усе, для мене найдорожче.
Дивилось небо і не захистило їх?
Макдаф, ти грішник.
Вбили їх за тебе.
Я ніщо, та все ж це за мої провини, а не їхні
замордували їх.
- Хай небо їх впокоїть. - На цьому наждаку свій меч гостріть.
Щоб горе перейшло у гнів, не присипляйте серце, а ятріть.
Ридати й похвалятись, наче баба, я не буду.
Небо милосердне, змети всі перепони
і мене віч-на-віч з ворогом Шотландії зведи
на довжину меча.
Якщо врятується…
тоді прости його.
Коли вона блукала востаннє?
Коли Його Величність вирушили в похід,
я бачила, як вона вставала з ліжка, накидала пеньюар,
відмикала шафу, брала прапір,
складала, писала, читала написане,
потім запечатувала й знов лягала в ліжко.
І все це робила в глибокому сні.
У цьому сонному збудженні,
крім її ходіння та інших дій,
чи не чули ви, щоб вона щось казала?
Було таке, сер, але я за нею не повторю.
Ні для вас, і ні для кого,
бо не маю свідка, щоб підтвердити мої слова.
Дивіться, ось вона йде.
Отак вона й ходить. І, життям клянусь, при цьому спить.
- Стежте за нею. Не відставайте. - Очі в неї розплющені.
Так, але зір у них заплющений.
Де вона взяла свічку?
Свічка завжди стоїть біля неї. Так вона наказала.
Що це вона робить?
Дивіться, як тре руки.
Я бачила, як вона це робить цілу чверть години.
Ще є пляма.
Тихо. Вона говорить.
Геть, проклята плямо. Геть, кажу.
Раз… два.
Пора братися до діла.
У пеклі темно.
Фу, володарю, фу! Солдат – і злякався?
Чого нам боятись? Влада наша, ніхто не вправі спитати у нас звіту.
Але хто б міг подумати, що в старому стільки крові? Але хто б міг подумати, що в старому стільки крові?
У тана файфського була дружина. Де вона тепер?
Що?
Годі про це, володарю, годі про це.
Атож, атож. Ви визнали те, чого не мусили знати.
Вона сказала те, чого не мусила знати. Я цього певна.
Тут і досі запах крові.
Всіх пахощів Аравії не вистачить для цієї маленької ручки.
Які зойки.
Великий тягар у неї на серці.
Ця хвороба – поза межами мого досвіду. Ця хвороба – поза межами мого досвіду.
Проте я знав людей, які блукали уві сні,
а померли мирно у своєму ліжку.
Господи, прости нас усіх.
Помийте руки, надіньте нічну сорочку.
Ви такий блідий.
Кажу вам ще раз: Банко закопали. Він не вийде вже з могили.
Гидкі чутки літають.
Жахливі дії породжують жахливі біди.
Хворі душі глухим подушкам таємниці звіряють.
Духівника, не лікаря, їй треба.
- Тепер вона ляже у ліжко? - Одразу.
Хтось стукає у браму. Ходім! Ходім!
Ходім. Ходім. Дайте мені руку.
Що зроблено, того не переробиш.
У ліжко.
Що за ліс перед нами?
Бірнамський ліс.
Англійці близько, їх веде Малкольм,
з кузеном Сівардом, з Макдафом добрим.
Палає помста в них.
А що тиран?
Укріплює великий Дансінан.
Сказився, кажуть.
Кому він менш ненависний, ті називають це «відважна лють».
Одне лиш певно: поясом порядку не підпереже він розхристану державу.
Тепер він почуває, як таємні вбивства липнуть до долонь.
Його наказам коряться лише зі страху, не з любові.
Сан його тепер на ньому висне,
мов мантія гіганта на куцім злодії.
Бодай би чорт тебе зчорнив, сметанопикий дурню!
Чого надувся, як гусак?
- Там десять тисяч їх… - Кого, гусей?
Солдатів, сер. Солдатів, сер.
Натри собі лице і страх свій нарум'янь, ти, малодушний хлопче.
Яких солдатів, блазню?
Щоб ти здох.
Ти так пополотнів, що страху не сховаєш.
Яких солдатів, блідолиций?
Англійських, якщо ваша ласка.
Забери свою пику.
Сейтон!
Мені аж гидко, як дивлюся… Сейтон, я сказав!
Битва ця навіки піднесе мене чи звалить.
Я довго жив.
І на путі життя у жовтолисту осінь перейшов.
Чи ж маю те, що прикрашає старість –
любов, покору, шану, юрми друзів?
Нема нічого і не буде.
Сейтоне! Які іще новини?
Усе підтвердилось, про що доповідали.
Я битимуся, доки на моїх кістках не лишиться живого м'яса.
- Подати панцир. - Рано ще, мій пане.
Надіну все одно. Пошли кінноту.
Хай обшукають всю країну і вішають нещадно боягузів.
Подати панцир!
Як ваша хвора, лікарю?
Не так хвороба
її мучить, володарю, як рясні видіння, що не дають ні сну, ні відпочинку.
То вилікуй її.
Невже зцілить не можеш хвору душу,
із пам 'яті з корінням вирвать смуток,
на мозку стерти записи тривожні,
солодкий трунок забуття їй дати, зняти той тягар нечистий,
який на серце тисне їй?
Тут хворий сам повинен лікуватись.
Кинь ліки псам! Мені не треба їх!
Сейтоне! Скоріше!
Ні смерті не злякаюся, ні ран –
ліс з Бірнама не йде на Дансінан!
Хай кожний наш солдат зрубає гілку і понесе її.
Ми зробим так.
Дізнались ми, що цей тиран зухвалий сидить у Дансінані,
де витримать облогу нашу хоче.
Остання це його надія. Остання це його надія.
Йому ніхто не служить добровільно, а тільки з примусу,
та й то з тяжезною душею.
На мурах зовнішніх поставте наші стяги!
Те саме гасло: «Вони йдуть!»
Міцний наш замок посміється з облоги їхньої.
Нехай стоять, допоки трясця й голод їх поїдять!
Ведіть передовий загін.
Макдаф достойний і ми на себе візьмемо все інше.
Аби нам з ворогом зустрітись нашим: Аби нам з ворогом зустрітись нашим:
не зможем битись – головами ляжем.
Так вирушаймо в бій!
Сюди! Сюди!
Якби їм наші зрадники не помагали,
ми б їх зустріли мужньо, очі в очі,
і гнали б їх додому.
Ми підійшли.
Щити зелені скиньте і покажіть, які ви й хто ви є!
Хай заговорять сурми.
На повний голос
хай співають ці вісники погибелі і крові!
Що за галас?
Жінки ридають, добрий пане.
Я майже що забув, який у страху смак.
А був же час,
коли холонув я, почувши крик нічний.
Коли волосся сторч ставало від казки злої
і ворушилося, немов живе.
Чому був плач?
Володарю, померла королева.
Їй слід було пізніше вмерти.
Тоді знайшовся б час для слів таких.
Все завтра, завтра, завтра,
а дні собі поволеньки повзуть
до крайнього рядка у книзі часу. до крайнього рядка у книзі часу.
Всі «вчора» шлях освітлювали дурням до праху смерті.
Згасни, недогарку.
Життя – рухома тінь…
актор нікчемний, що у ролі дибає і приндиться на сцені
та й пропада без згадки.
Воно – це оповідка дурня…
і голосна, й палка, однак цілком безглузда.
Володарю, доповісти я мушу про те, що бачив,
але не знаю як.
Ну, говори.
Дивився я на Бірнам; раптом бачу:
ліс почав іти.
Скарайте гнівом вашим, якщо брешу.
Ви за три милі можете побачить, що ліс іде, як я й кажу. Ви за три милі можете побачить, що ліс іде, як я й кажу.
Коли ти брешеш –
на першім дереві тебе живцем повішу, щоб з голоду ти здох.
«Не бійся, доки не пішов на Дансінан Бірнамський ліс».
І ліс тепер іде на Дансінан.
До зброї всі, до зброї!
Якщо правдива вістка клята,
то байдуже – лишатись чи тікати!
На сполох бийте!
Йди, відплато! Вітре, вій!
Зі зброєю вмирати йду на бій.
Тебе як звуть?
Ім'я моє тебе злякає.
Ні.
Хоч ти назвись ім'ям, пекельнішим за пекло.
Ім'я моє – Макбет.
Сам диявол не міг би вимовить ненависніше ймення.
І страшніше.
Брехня, ненависний тиране.
Мечем я доведу, що ти збрехав!
Тебе родила жінка.
Стій, пес пекельний! Обернись!
З усіх людей тебе лиш уникав я. Іди назад.
Бо на моїй душі і так вже забагато крові.
Я слів не маю.
Мій голос – у мечі моїм.
Рубай мечем уразливі шоломи, Рубай мечем уразливі шоломи,
бо зачароване життя моє
і відібрать його не може той, кого родила жінка.
Розчаруйся.
А чорт, якому ти і досі служиш, тобі хай скаже,
що Макдафа з утроби матері до строку витнули.
Кляну язик, який промовив це.
- З тобою я не битимусь. - То здайся, боягузе!
Не здамся я, щоб землю цілувати в ногах Малкольма,
і щоб мене цькувала чернь.
Хоч ліс Бірнама йде на Дансінан,
і хоч тебе не породила жінка, та все ж я ризикну.
Макдафе, нападай.
І проклятий хай буде той, хто перший крикне: «Край!»
Хай живе король шотландський.
Хай живе король Шотландії!
ЗА П'ЄСОЮ ВІЛЬЯМА ШЕКСПІРА ЗА П'ЄСОЮ ВІЛЬЯМА ШЕКСПІРА
Переклад субтитрів: О.Негребецький з використанням перекладу Ю.Корецького
Рядки з п'єси «Король Лір»: О.Негребецький