Kedy zídeme sa my tri znova?
Keď búrka víri a nebo blesky snová?
Keď nepokoj je spútaný.
A prehratý boj získaný.
Na akom mieste?
Na vrese.
Tam stretneme sa s Macbethom. Tam stretneme sa s Macbethom.
Hnus je krása, čo krásne je sa hnusí.
Počkáme naňho, kde vzduch sa parou dusí.
Zdrav buď, smelý priateľu.
Povedz kráľovi, aký bol boj na tvojom odchode.
Nejasný.
Ako unavení plavci, ktorí zdatne jeden druhému bránia.
Šťastena na neúprosného Macdonwalda a jeho kliaty spor
usmievala sa ako milenka rebelov.
Ale všetko márne.
To chrabrý Macbeth – a meno si zaslúži –
pohrdol šťastenou a s čepeľou, volajúcou po krvavom prednese,
ako chrabrosti rytier vytesal si cestu až k tomu povstalcovi. ako chrabrosti rytier vytesal si cestu až k tomu povstalcovi.
Nedal mu ruku ani zbohom,
len ho od brucha až k brade rozpáral a na naše hradby jeho hlavu posadil.
Chrabrý príbuzný. Ctihodný muž.
No kým cnosť s chrabrosťou
hnali z boja ich vojakov...
nórsky kráľ zahliadol výhodu a s blýskavými zbraňami
a čerstvým prúdom vojakov začal nový útok.
Našich veliteľov, Macbetha a Banqua, nevydesilo to?
Veru.
Tak, ako desí vrabča orla, či levicu myš.
Zdvojili nápor na soka.
Nemôžem ďalej.
Rany mi kričia o pomoc.
Nech žije kráľ.
Odkiaľ sa berieš, milý thén?
Z kraja Fife, kráľ môj,
kde sa nórske vlajky smejú vo vetre a našich ľudí mrazia. kde sa nórske vlajky smejú vo vetre a našich ľudí mrazia.
Sám Nór s veľkou prevahou a s pomocou toho neverného zradcu,
théna cawdorského, započal tam ťažkú zrážku.
Macbeth a Banquo, v mohutnej zbroji,
boli mu v boji rovnými.
Ťah za ťahom, zápasili proti rebelovi a jeho divokosť udržali na uzde.
A tak napokon... víťazstvo ostalo u nás.
Veľká radosť.
Cawdorský thén nebude viac mariť naše úsilie.
- Nie. - Prines mu smrti rozsudok.
Tak urobím.
A jeho titulom niekdajším...
Macbetha privítaj.
Kdeže si bola, sestrička?
Bravy mordovala.
A ty, sestra?
Pozrite, čo mám.
Ukáž. Ukáž!
Tu mám palec námorníka, ktorý na dne mora vzlyká.
Bubon. Bubon!
Prichádza Macbeth.
Tak.
Na site sa poplavím.
Na krysu sa vyjavím a doňho len hryz, hryz, hryz.
Vysajem ho ako vzduch. Vysajem ho ako vzduch.
Pokoj noci, či dňa ruch...
nenájdu ho v spánku sniť.
Prekliate sú jeho dni.
Zdvojene deväť a sedem nocí
strácať sa bude, úpieť v bezmoci.
Sestry vedmy, v dlani dlaň.
Letia vzduchom, letia v pláň.
Tak sa krútia dokola.
Trikrát tam a trikrát sem.
A ešte tri, nech bude ich...
Deväť, viem.
Stačí.
Kliatba je hotová.
Ach, deň taký krásny i hrozný som ešte nevidel.
Ďaleko je do Forres?
Čo sú tie tvory, výzorom bujné a vyschnuté,
akoby ich nenosila zem? A predsa na nej stoja.
Ste živé? Kto ste, možno vám otázky klásť?
Ak smiete, hovorte. Čo ste zač?
Zdrav, Macbeth.
Zdrav buď, glamiský thén.
Zdrav, Macbeth. Zdrav buď, thén cawdorský!
Zdrav, Macbeth.
Čo neskôr bude kráľom.
Ste iba klam, či naozaj stojíte pred nami? Ste iba klam, či naozaj stojíte pred nami?
Ak do víru času nahliadate
a viete, či pole vyschne a či urodí,
hovorte so mnou. Ja neprosím vás o priazeň, ani z nej nemám strach.
Menší od Macbetha a predsa väčší.
Nie tak šťastný, ale šťastnejší.
Ty nie si kráľom, ale tvoji budú.
Tak zdrav buď, Macbeth a Banquo.
Banquo a Macbeth.
Zdrav.
Stojte, nie je dopovedané. Hovorte ďalej.
Viem, že som Glamis, ale že som Cawdor?
Cawdorský thén je živý a dobre sa mu darí.
A kráľom byť, v to žiadnu vieru nemám.
Odkiaľ k vám táto čudná správa zlietla?
A prečo tu, na vyschnutom vrese, rozhodli ste sa veštiť nám?
Tak ako na vode, aj v zemi bublín dosť.
To boli oni. Kam sa vyparili?
A čo zdalo sa hmotným, rozpustilo sa vo vzduchu ako dych.
Keby len ostali.
Boli tu tie, o ktorých vravíme?
Nezjedli sme koreň, čo rozum zastaví?
Tvoji budú králi.
A ty sám.
A tiež aj Cawdor, thén. Tak hovorili?
Rovnakými slovami. Rovnakými slovami.
Tragédia Macbeth
Kto tam?
Macbeth, kráľ sa teší tvojmu úspechu.
A keď počul o tvojom čine, ktorý si v boji s rebelmi vykonal,
sám diví sa, či uznanie je jeho, či tvoje.
A tak nás vládca poslal k tebe s vďakou.
Odmena od nás nepríde, ku kráľovi sa ber.
No ako predzvesť veľkej pocty,
mám ťa od neho vymenovať thénom cawdorským.
A preto pripájam, zdrav buď, ctihodný thén. A preto pripájam, zdrav buď, ctihodný thén.
Titul je tvoj.
Čože? Diabol pravdu vravel?
Cawdorský thén stále žije. Prečo ma obliekaš do jeho šiat?
Ten, kto bol thénom, živý je.
No ťažký rozsudok leží na hlave, ktorú právom stratí.
Či už pracoval s kráľom nórskym,
či rebelom núkal pomoc a podporu
a či oboje činil pre skazu svojej zeme, to neviem.
O vlastizrade hrdelnej máme priznanie i dôkaz.
Priniesla jeho pád.
Ďakujem za námahu.
Glamis a teraz aj Cawdor.
A za nimi to najcennejšie. A za nimi to najcennejšie.
Netúžiš, aby tvoje deti boli kráľmi?
Keď tie, čo mi dali titul Cawdora, ti to sľúbili?
Napokon možno v tebe vzplanie túžba za korunou,
keď Cawdora už máš.
No zvláštne je to.
Často je tak, že aby nás zmámili,
zlé moci lákajú nás pravdou,
presvedčia nás pletkami a v závažnej veci zradia nás.
Tieto čachre nadprirodzené nie sú dobré ani zlé.
Ak zlé, prečo predzvesť úspechu mi dali, keď začali sa pravdou?
Som cawdorský thén.
Ak dobré sú, prečo poddávam sa tomu, čo mi v hrôze berie dych
a pevné srdce núti z hrude vyletieť, naprieky prírode?
Hrôzy dneška príjemnejšie sú, než výjavy strašné.
Myšlienka, čo vražda v nej je ešte neskutočná
tak bytím mojím otriasa, že činnosť domnienka mrzačí
a nie je nič, len to, čo nie je.
Ak šťastena chce ma kráľom, nuž, snáď spraví to bez môjho pričinenia.
Nech príde to, čo má.
Aj deň najťažší pohltí hodina lakomá.
„V deň nášho úspechu zjavili sa.
A z ich istej reči som sa dozvedel,
že v nich prebýva nadzemské poznanie.
A keď ma žiadosť nútila ďalej sa ich pýtať,
stal sa z nich vzduch a doňho sa rozplynuli.
Kým v úžase som za nimi sa díval,
od kráľa prišli poslovia a zdravili ma ‚thén cawdorský‘,
ako predtým aj tie súdne sestry.
S pozdravom ‚Zdrav, kto budeš kráľom‘, upozornili ma na čas budúci. S pozdravom ‚Zdrav, kto budeš kráľom‘, upozornili ma na čas budúci.
Toto som ti chcel doručiť, moja drahá družka,
aby si nestratila dôvod na radosť tým,
že o sľúbenej ti veľkosti tušenia nemala by si.
To si v srdci nes. Zbohom.“
Si Glamis a si aj Cawdor.
A budeš aj tým, čo sľúbené ti bolo.
Však tvojej povahy sa bojím.
Je priplná mlieka ľudskej dobroty, než aby si sa možnosti chytil.
Chceš veľkým byť.
Ctižiadosť nechýba ti, však vôľa zlá, čo patrí k nej, áno.
Za čím obzvlášť túžiš, sväte dostať chceš.
Neprávom nechceš hrať, no vyhrať neprávom.
Len vráť sa sem,
nech svoju vôľu do ucha ti nalejem.
A smelosťou reči umŕtvim to,
čo v ceste je tej zlatej obruči.
Či Cawdorov rozsudok je hotový?
Môj pane.
Hovoril ten, čo dodýchať ho videl,
že úprimne doznal svoju zradu,
tvoju výsosť o milosť prosil a hlboký javil žiaľ.
Vraj smrť mu svedčala tak ako život nie.
Vraj na smrť šiel ako muž,
čo najcennejší poklad ako hračku odhodí. čo najcennejší poklad ako hračku odhodí.
Niet zručnosti, čo z tváre môže čítať ráz.
Bol vznešený muž a veril som mu bez pochýb.
Ó, ctihodný príbuzný.
Hriech mojej nevďačnosti na mňa dolieha aj teraz.
Len jedno poviem: viac zaslúžiš si, než všetko, čo ti dám.
Snáď splatená tým je služba a vernosť, čo je mi záväzkom.
Vitaj.
Ako strom som si ťa zasadil a o rozkvet tvoj sa postarám.
Vznešený Banquo, ty zaslúžiš si nemenej
a uznanie máš rovnaké.
Dovoľ mi objať ťa a k srdcu si ťa privinúť.
Čo porastie tam, to ty budeš žať.
Moja radosť hojná a búrlivá,
úkryt hľadá v kvapkách slaných. úkryt hľadá v kvapkách slaných.
Synovia, blízki, thénovia,
čo najbližšie ku mne stojíte,
vedzte, že svoje panstvo svojmu prvému, Malcolmovi, zverujeme.
A odteraz ho zveme
princom cumberlandským.
To velebenie nevšedné nepatrí jemu len,
však pocta ako hviezdy žiar na všetkých hodných dopadne.
Vyrazme na Inverness, nech združíme sa väčšmi.
Sám poslom budem a poteším
sluch mojej pani správou tou. Tak pokorne ti zbohom dám.
Ctihodný Cawdor.
Tak za ním, čo pozorne nás išiel privítať.
Mimoriadny príbuzný.
Princ cumberlandský.
To je tá hrádza, do ktorej padnúť mám, či že mi v ceste stojí, preskočím ju snáď. To je tá hrádza, do ktorej padnúť mám, či že mi v ceste stojí, preskočím ju snáď.
Zhasnite, stálice.
Nech to, čo vo mne čierne planie, nezjavia vás, hviezd, tisíce.
Kráľ príde dnes.
To správa bláznivá. Či pán tvoj nie je s ním?
Pravda to, tešte sa z nej. Náš thén sa vracia.
Sluha ho predstihol.
Opatri ho. Veľkú radosť nesie.
Čujem, že havran chripie sám,
čo osudový príchod hlási Duncanov pod moju strechu.
Sem, duchovia, čo myšlienke zlej dvoríte.
Odnímte zo mňa rod
a od hlavy až po päty, po okraj ma naplňte hrozivou krutosťou.
Premeňte riedku krv.
Zahraďte cestu k súcitu, Zahraďte cestu k súcitu,
nech návštevy jemnej nátury nerozochvejú vražedný môj úmysel
a nestrážia postup k cieľu.
Len do pŕs mojich siahnite
nahraďte mlieko žlčou, smrti služobníci,
čo niekde sa skrývate v nebadanej podstate a na bezprávie striehnete.
Tak príď len, noc ty prehustá, v opare pekla zahaľ sa,
nech môj nôž ranu nevidí
a nebo cez tmy záves nepríde zakričať: „Zadrž! Stoj!“
Drahý Glamis.
Ctihodný Cawdor. Ctihodný Cawdor.
A väčší od nich oboch, podľa zjaveného pozdravu.
Tvoja správa preniesla ma cez oštaru prítomna,
a priam už cítim našu budúcnosť.
Moja najdrahšia.
Dnes Duncan príde k nám.
A kedy poberie sa?
Zamýšľa zajtra.
Ten východ slnka viac už neuzrie.
Môj thén, máš v tvári otvorenú knihu, v ktorej sa zvláštne veci dočítam.
Keď niekoho chceš oklamať, vyzeraj ako on.
Vítaj ho okom, rukou, rečou.
Ako kvet spanilý nech sa zdáš, no hadom pod ním musíš byť.
O hosťa musíme sa postarať.
A dnešnej noci veľký čin mne len zver do rúk. A dnešnej noci veľký čin mne len zver do rúk.
Veď ozdobí nám naše dni
len zvrchovanou mocou a pôžitkom.
Usmiatu maj tvár.
Ak pohľad zmeníš, ukáže strach a svár.
Ostatné nechaj na mňa.
Tento hrad na krásnom mieste je.
Vzduch svižný a čerstvý zmyslom našim sa prihovára.
Aj lastovičky murárstvo,
tej letnej návštevníčky chrámov,
dáva znať, že vzduch tu čistý je a svieži.
Niet tu výčnelku, cípu, stĺpu, bašty,
na ktorej si svoj visutý dom a kolísku svojich detí nevystaval.
Vzduch je tam najkrajší, zbadal som, kde oni krídla zložia. Vzduch je tam najkrajší, zbadal som, kde oni krídla zložia.
Naša ctená hostiteľka.
Ak naša služba dvakrát taká veľká a ešte raz tak bola by,
stále javila by sa úbohou v porovnaní s poctami,
ktoré vaša výsosť ponúka nášmu rodu.
Kde je thén cawdorský?
Cválali sme mu za pätami, aby sme ho ako kráľa privítali.
Ale jazdí obratne. A ako ostroha zručná veľká jeho láska
hnala ho domov pred nami.
Pôvabná, vzácna pani, prijmi nás dnes ako svojich hostí.
Podaj mi ruku.
A zaveď ma k pánovi domu.
Ak koniec bude, keď je s ním koniec, tak skoncovať s ním treba rýchlo.
Keby vražda spútala vlastnú dohru,
a tým zožala zdar,
ten jeden úder možno bol by všetkým a koncom všetkého.
Priam tu... Priam tu...
na brehu plytkej vody času, riskujeme život večnosti.
No už na zemi súd a trest nás čaká.
Učíme iných krvavo,
a potom oni, ako dobrí žiaci, učiteľa donútia krvácať.
Spravodlivosť nestranná
predkladá čašu zhubnú naspäť k perám našim.
Dvojitú dôveru dáva mi.
Najprv poddaný a príbuzný som jeho,
čo proti môjmu plánu svedčí.
A potom hostiteľ,
čo zavrieť by mal dvere pred vrahom a nie sám v ruke držať nôž.
A Duncan vždy taký mierny bol,
vo svojom vážnom úrade vždy poctivý,
že jeho cnosti ako anjelov chór budú namietať
proti jeho zatratenému koncu.
A súcit, ako dietko neodeté vo vzduchu sediac,
či božský cherubín, ten nebadaný jazdec vo vetre,
ten hrozný čin do oka každého odfúknu, by slzy vietor utopili. ten hrozný čin do oka každého odfúknu, by slzy vietor utopili.
Môj zámer ostroha žiadna nepruží...
len ctižiadosť, čo vyšvihujúc hore sa, prestrelí a na stranu druhú padne.
Aké nesieš správy?
Už skoro dovečeral.
Na mňa sa pýtal?
Či to nevieš sám?
Táto vec už ďalej nezájde.
Vyznamenal ma.
Tým vysokú priazeň u ľudí mi dal,
čo ešte len sa v lesklom šate blýska.
Nechcem ju odhodiť.
A ten šat nádeje, čo obliekol si, bol opojený?
Či nádej zaspala?
A teraz vstanúc, na svoje činy hľadí bledá a kajúcna?
Odteraz takou vidím tvoju lásku.
Či bojíš sa byť v konaní a cti taký, ako si v túžbe svojej? Či bojíš sa byť v konaní a cti taký, ako si v túžbe svojej?
Chceš vlastniť to, čo ozdobou zveš cti,
no sám seba zneuctiť tým, že netrúfaš si to,
čo chceš, ako mačka, čo piť chcela, no labky nezmočí?
Prosím, dosť.
Odvážim sa na všetko, čo robí muža mužom. Kto odvahu má na viac, nie je ním.
Tak aký zvláštny zver vyjavil mi ten podnik?
Vtedy si bol mužom, keď si mal odvahu.
A ak ju premeníš na skutok, o to väčšmi mužom budeš.
Mala som mlieko pre dieťa
a viem, že jemná láska pojí k tomu, čo saje ho.
Nech do tváre sa mi usmieva,
vyrvala by som mu prs z hladných úst a hlávku mu rozbila,
ak som to sľúbila tak, ako ty vtedy.
A ak sa nezdarí?
Nezdarí?
Len odvahu si pozbieraj a nezlyháme.
Keď Duncan zaspí,
k čomu ho ťažká dnešného dňa cesta určite pobáda, k čomu ho ťažká dnešného dňa cesta určite pobáda,
jeho dvoch sluhov vínom a prípitkom tak presvedčím,
že pamäť, strážca rozumu, zmení sa na dym
a mozog na nádobu deravú.
Keď popití budú ležať ako spiace svine vo válove,
čo vtedy nemohli by sme vykonať Duncanovi nestráženému?
Či jeho stráže nasiaknuté
nemôžu za náš veľký čin zodpovednosť niesť?
Ty iba chlapcov roď.
Povaha tvoja trúfalá iba mužov by mala tvoriť.
Nebude sa zdať, ak poznačíme krvou
tých dvoch ospalcov pred dverami a ich nožmi to spáchame,
že ich je to čin?
Kto na iné pomyslí,
keď my nad jeho smrťou budeme žiaľom do hrudí sa biť?
Rozhodol som sa...
a každý sval som napol k tomu hroznému činu.
Tak choď, nech čas oklame hostina ľúbezná. Tak choď, nech čas oklame hostina ľúbezná.
V klamnej tvári ukry, čo klamné srdce pozná.
Mesiac už zapadol a zvony nepočul som.
Zapadá o polnoci.
Teda je neskoršie.
Tu máš, vezmi si môj meč.
Tam hore v nebi šetria.
Veď všetky sviece zhasli.
Hlava mi ako pod závažím padá, a predsa nespím.
Láskavé nebesá, zastavte myšlienky prekliate,
čo rozum v spánku prináša.
- Vráť mi môj meč. Kto tam? - Priateľ.
Ach, pane, nespíš ešte? Kráľ oddychuje už.
Mal radosť obzvlášť bohatú
a skrz tvojich sluhov veľké dary ti uštedril.
O jeho návšteve nevedeli sme, a tak sme biedne schystali,
čo malo byť bohaté a štedré.
Dobre je.
Včera sa vo sne zjavili mi tie súdne sestry.
Tebe už pravdu vyjavili.
Nedumám o nich.
No ak nájde sa čas,
o tej veci viac pohovoriť môžeme,
ak súhlasíš.
Ako si praješ.
Odpočiň si chvíľu.
Vďaka. Aj ty, pane.
Svojej pani odkáž,
nech na zvon zacinká, keď nápoj pripraví mi.
Je to dýka, čo vidím pred sebou,
rukoväť ku mne mieri?
Poď...
nech ťa chytím.
Nedržím ťa, no vidím ťa tu ešte.
Nedáš sa, zlovestný zjav, hmatom, ako aj zrakom pocítiť?
A či si iba dýkou v mysli? Klamný výtvor,
čo z rozrušeného mozgu povstáva?
Stále ťa vidím...
vo forme takej zrejmej ako tá, čo tasím.
Vedieš ma smerom, ktorým som mal ísť.
A ten istý nástroj použiť som mal.
Oči sú mi výsmechom iných zmyslov,
či možno lepšie ako všetko sú.
Stále ťa vidím
a na tvojom ostrí kvapky krvavé, čo predtým som nevidel.
Nie je tam nič.
To len ten plán krvavý pred oči mi skočil.
Ty pevná, neochvejná zem, nepočuj, kadiaľ kroky moje vedú,
aby tie kamene o mne znať nedali.
Idem, a hotovo je.
Zvon ma vyzýva.
Nepočúvaj, Duncan, to umieračik tvoj a pravda holá, že do neba
či do pekla ťa volá.
Čuj!
Pokoj. Pokoj.
To sova zahúkala,
zvonár zhubu, ktorá najtemnejšiu dáva dobrú noc.
Čin koná.
Čo ich opilo, mňa opilo smelosťou.
Čo uhasilo ich, vo mne oheň vzbĺklo.
Dvere sú dokorán
a sluhovia chrápu v posmechu svojej služby.
Amen.
Nápoje som im osladila,
a teraz svet sa so smrťou prie,
či živí sú, či mŕtvi.
Ach, nie!
Strach mám, že precitli a skutok nestal sa.
Ak je len pokus a nie cieľ, to zmarí nás.
Počuj.
Dýky som pripravila. Nemohol ich nevidieť. Dýky som pripravila. Nemohol ich nevidieť.
Muž môj.
Vykonal som to.
Zvuk si nepočul?
- Kedy? - Teraz.
- Keď som sa vracal? - Tak.
Počuj.
Úbohý obraz.
Hlúpe tak povedať.
Jeden zo sluhov vo sne sa smial,
a druhý: „Vražda!“ Zobudili sa navzájom.
Stál som tam, počul ich.
No odriekali modlitbu a znovu zaspali.
Spolu ležali.
Jeden vyriekol: „Zmiluj sa nad nami.“
Druhý na to: „Amen.“
Ako by s katovými rukami ma videli.
Keď som počul ich „zmiluj sa“, na „amen“ som sa nezmohol.
Tak nad tým nehĺbaj.
Prečo som „amen“ nepovedal?
Sám potrebujem milosť, no „amen“ v hrdle ostalo.
Nad činmi takými nemôže sa rozjímať.
Inak sa zbláznime. Inak sa zbláznime.
Ja počul som volať hlas: „Nespite!
Macbeth sen zahubil.“
Spánok nevinný.
Spánok, čo pletie prikrývku starosti,
čo smrťou je každého dňa, kúpeľom ťažkej práce.
Balzamom je zronených, hlavným chodom prírody,
- živiteľom hostiny pozemskej. - Čo to?
A ten hlas: „Nespite už,“ celému domu.
„Glamis sen zahubil, a preto Cawdor nepospí si.“
„Macbeth už v spánku nespočinie.“
Kto to tak volal?
Ach, drahý thén, tými myšlienkami pochabými
silu si vzácnu ubíjaš.
Choď. Nech ti voda zmyje túto škvrnu svedeckú.
Prečo si dýky zobral sem?
Musia tam ostať. Choď. Odnes ich a sluhov spiacich potri krvou.
Nepôjdem. Bojím sa myslieť na to, čo spravil som.
Pozerať na to nemôžem.
Slabý máš zámer.
Dýky podaj mi. Dýky podaj mi.
Len obrázkom sú tí, čo spia a spia naveky.
Len oko dieťaťa zatvára sa pred čertom na stene.
Prikrášlim krvou sluhov tých, nech vina padne na nich.
Ruky mám červené ako ty, no za srdce zblednuté hanbila by som sa.
Odkiaľ to klope?
Čo to je so mnou, že všetkého sa ľakám?
Koho sú to ruky? Ha! Oči mi vyrvú.
Či všetky morské vody zmyjú mi tú krv z rúk?
Nie, skôr tá ruka tie obrovské moria skrvaví
a modré spraví rudým.
Radšej sám seba nepoznať, ako znať ten čin.
Duncana zobuď klopaním! Duncana zobuď klopaním!
Kiežby si mohol.
Ach, to je poriadne klopanie.
Keby bol človek pekla vrátnikom,
tým kľúčom by sa natočil.
Klop, klop!
V mene Belzebuba, kto tam?
Stojí tam farmár, čo sa z chamtivosti obesil.
Len pekne poď. Tu sa vypotíš.
Klop, klop.
A tu zas dvojznačník, čo na oboch miskách váhy stál,
no do neba sa neprevážil.
Len poď, ty dvojzmyselník.
Klop, klop. Kto je tam?
Ach, tu je zas anglický krajčír, čo z tesných pančúch látku kradol.
Len ďalej, pán krajčír. Tu si žehličku nahreješ.
Klop, klop. Ani kúska pokoja.
Ach, ale tu je na peklo prichladno.
Už viac vrátnika-pekelníka robiť nebudem. Už!
Na vrátnika pamätajte.
Neskoro si šiel spať, priateľu, keď tak neskoro vstávaš?
Pane, do tretieho kohútania sme vyvádzali.
A pane, víno o tri veci sa vždy postará.
- A aké? - Červeň na nose, spánok a kropenie.
Och! A o smilstvo a či jeho koniec.
Postará sa o roztúženie, ale výkon kazí.
Takže veľa pijatiky ku smilstvu je dvojznačné.
Aj ho spúšťa, aj ho marí. Na pozor aj na pohov.
Presvedčí ho, odradí ho. Postaví ho, aj ho zvädne. Presvedčí ho, odradí ho. Postaví ho, aj ho zvädne.
A teda, víno dvojznačne ho láka k spánku a oklamúc ho, opustí.
Aj teba, zdá sa, včera oklamalo.
Dobrý deň vám.
Drahý thén, už sa kráľ zdvíha?
Ešte nie.
Rozkázal, nech zobudím ho a ja skoro zaspal som.
Tak odvážim sa dnu.
Dnes sa zberá odtiaľto?
Dnes. Tak nariadil.
Noc bola spurná.
V izbách nám pováľalo komíny.
A počuť vraj vo vzduchu bolo kvílenie. A počuť vraj vo vzduchu bolo kvílenie.
Čudesné kriky o zhube, a zvuky strašné javili
oheň a zmätok nový a časy žalostné.
A sova tajomná...
- Pane? - ...celú noc húkala.
Vravia, vraj zem sa v horúčkach otriasala.
Bola to ťažká noc.
Hrôza a des!
Jazyk či srdce ťa pochopiť a menovať nechcú.
- Čo sa deje? - Skaza namaľovala veľdielo.
Svätokrádežná vražda vlámala sa do Pánovho chrámu
a z neho život uchmatla.
Nášmu kráľovi?
Len dnu a skamenej pohľadom na novú Medúzu.
Nepýtajte sa. Presvedčte sa vy a potom hovorte.
Na nohy! Na nohy! A zvoňte na poplach!
Vražda a zrada!
Povstaňte ako z hrobov, a kráčajte sťa duchovia na tú hrôzu sa podívať! Povstaňte ako z hrobov, a kráčajte sťa duchovia na tú hrôzu sa podívať!
Banquo a Donalbain! Malcolm! Hore sa!
Vstať, vstať! Zazrite obraz dňa súdneho!
Malcolm! Banquo!
Keby som pred hodinou skonal...
...blažene by som žil.
Od tejto chvíle
v bytí už nič vážneho nie je. Všetko je hlúposť.
Čo sa deje,
že zvon sťa trúbka v boji volá nás spiacich?
- Sláva a česť mŕtve sú. - Vrav! Vrav!
Už víno života je rozliate
a táto vinica už pýši sa len kalom.
Banquo. Banquo.
Pán a náš kráľ je mŕtvy.
Beda a žiaľ!
- V dome našom? - Kdekoľvek prikruté to.
- Čo je za chyba? - Čo tebe chýba, lež o tom nevieš.
Prameň a studnica, tvojej krvi žriedlo vyschlo dnes. Prameň a studnica, tvojej krvi žriedlo vyschlo dnes.
Tvoj pôvod sám sa zastavil.
Tvoj otec...
zavraždený.
Kým?
Tí, čo pred izbou mu stáli, tak sa zdá.
Ruky a tváre celé mali krvou poznačené.
Ach, však ľutujem, že v zlosti som ich zabil.
- Prečo? - Prečo si tak urobil?
Kto v jednej chvíľočke
múdry vie byť aj žasnúť, či vernosť aj nestrannosť ctiť?
Žiaden.
Rýchle nohy mojej lásky divokej nenáhly rozum predbehli.
Tam ležal Duncan,
striebro jeho kože zdobené zlatom jeho krvi.
A jeho rany hlboké ako trhlina v prírode, čo skaza dnu ňou vniká.
A vrahovia tam, zmočení farbou cechu ich, A vrahovia tam, zmočení farbou cechu ich,
a dýky ich krvou nasaté.
Kto zdržal by sa, kto srdce lásky má
a odvahu tú lásku vyjaviť?
Pomôžte.
Keď oblečieme nahé telá v šat, by netrpeli zimou,
stretneme sa
a tento skrvavený čin objasníme lepšie.
Prečo my mlčíme,
keď nám je smútok najbližší?
Preč poďme.
- Slzy nám ešte neoschli. - S nimi sa neraďme.
Smútok, čo nie je, ukáže poľahky falošník.
- Do Anglie pôjdem. - Ja do Írska.
Rozdeliť osudy prinesie nám bezpečie. Rozdeliť osudy prinesie nám bezpečie.
Kde teraz sme...
tam v mužoch úsmev vražedný.
Čím bližší muž, tým viac je krvilačný.
Šíp vražedný, čo vystrelený bol, nepadol ešte.
Najlepšie preč mu z cesty.
Tak ku koňom. A lúčením sa nezdržujme.
Tu prichádza dobrý Macduff.
Ako je na svete, milý pane?
Už vie sa, kto spáchal ten čin?
Tí, čo Macbeth zabil ich.
Ach, aký deň. Však čo tým získali?
Platení boli.
Malcolm a Donalbain, synovia kráľa, vytratili sa preč.
To na nich padá z činu obvinenie.
A na Macbetha koruna?
Už ho menovali. V Dunsinane ho majú vysvätiť.
Aj ty tam pôjdeš?
Nie, bratranec. Domov, do kraja Fife.
Nuž...
Ja pôjdem tam.
Adieu. Snáď dozrieš, aby stalo sa poriadne.
Nech nám náš starý šat lepšie než nový padne.
Ten, kto rozum-hrášok má Ten, kto rozum-hrášok má
Hej-hó, spokojiť sa musí
S vetrom a dažďom, to je pohroma
Veď dážď padá každý deň Či tam si a či tu si
Už sedemdesiat rokov pamätám si
a za ten šíry vek
videl som strašný čas a veci čudné.
No dnešná noc z tých vecí predošlých urobila pletky.
Milý otče.
Pozeráš na nebesia,
čo ľudskej hry už majú dosť. Javisku krvavému hrozia. čo ľudskej hry už majú dosť. Javisku krvavému hrozia.
Mal by byť deň,
však noc čierna slnka púť dusí.
Či je to silou noci, či dňa hanbou,
že temno zemský povrch pokrýva, keď živé svetlo bozkať by ho malo?
Nesprávne je to, tak ako čin, čo stal sa.
Druhý deň týždňa sokol, plachtiac vo svojej hrdej výške,
uchmatnutý bol myšiakom a zabitý.
A najzvláštnejšia vec: Duncanove kone,
tvory nádhery a sily,
najlepší svojho rodu, sa na divoké zmenili.
Dverce prelomili a vrhli sa von, zabudnúc na poslušnosť,
akoby s ľudstvom vojnu viedli.
Vraj navzájom sa požrali. Vraj navzájom sa požrali.
Tak už ich máš.
Si kráľ, Cawdor,
Glamis...
všetko. Ako ti sestry-vedmy sľúbili.
A strach mám, že hru nečestnú preto si podnikol.
No vraveli aj, že tituly neostanú tvojmu rodu,
no že ja samotný koreňom, otcom kráľov budem.
Ak taká pravda je...
čo na tebe sa javí...
prečo by, podľa splnených tých na tebe proroctiev,
nemohli aj mne dobre veštiť a nádej poskytnúť?
No ticho. Stačí.
Tu je náš hlavný hosť.
Ak zabudnutý bol by, v slávnosti našej medzera by bola
a kaz nepekný.
Dnes večer slávnosť poriadam, pane. Účasť tvoju žiadam. Dnes večer slávnosť poriadam, pane. Účasť tvoju žiadam.
Dnes ideš?
Tak, pane môj.
Na dnešnej schôdzi
tvoja rada vážna, no prospešná dobrá by bývala.
No postačí nám zajtrajšok.
Ďaleko pôjdeš?
Toľko, čo do večere precválam, môj pane.
Ak môj kôň neprekoná sa,
mesiac si požičiam na hodinu či dve.
Hostinu nepremeškaj.
Nie, pane môj.
Zdá sa, že bratranci vražední skrývajú sa v Anglii a Írsku
a k otcovražde sa nemajú.
No o tom zajtra.
Hovoriť budeme o veciach štátu, čo oboch sa nás týkajú.
Tak na koňa. Zbohom, kým v noci sa nevrátiš.
Fleance ide s tebou?
Tak, pane môj.
Vašim koňom istý a ostrý cval.
Tak k nim sa majte.
Zbohom.
Tí muži čakajú nás?
Tak je, môj pane.
Včera sme spolu hovorili?
- Tak. - Včera, môj kráľu.
Nuž, a či ste moje slová zvážili?
Viete, že to bol Banquo, kto v minulosti
tak vám poškodil,
hoc neprávom vinili ste nás.
To na poslednom našom stretnutí dokázal som,
ako ste boli spútaní, marení, akými spôsobmi
a kým, a ešte viac,
čo hlupáka by presvedčilo zvolať:
„To Banquo bol.“
Tak si nám povedal.
Povedal, a nielen to. To privádza nás teraz sem. Povedal, a nielen to. To privádza nás teraz sem.
Či trpezlivosť hlavnou je vo vašej povahe, že na to zabudnete?
Či chcete...
za toho dobráka sa modliť a jeho synov,
ktorých ruka vás k hrobu tlačila a spravila z vás chudákov?
Sme muži, pane.
Tak, v zozname mužov ste.
Ak v zozname tom priečku nemáte najspodnejšiu, tak rečte.
A ja vám záležitosť pridelím,
čo nepriateľa vášho odstráni.
Ja, môj pane,
mňa kruté rany života tak rozhnevali,
že jedno mi, čo robiť mám.
A tak aj ja.
Nešťastím ustatý, šťastím vysmiaty,
že stavil by som život by život by si polepšil.
Obaja viete, že nepriateľ je Banquo.
Pravda. Pravda.
Môj tiež tak.
Tak zlý je nepriateľ,
že každý moment jeho žitia moje vlastné ohrozí.
A hoci svojou zrejmou mocou mohol by som ho odpratať
a svojou vôľou to dosvedčiť, nesmiem.
Tak žiadam vás o pomoc,
aby tá vec pre vážne príčiny utajenou voľnému oku ostala.
Môj pane, vykonáme, čo si nám prikázal.
Našimi životmi...
Váš duch priam žiari.
Dnes konajte to a ďalej od paláca.
Vždy pamätajte na to, že ja musím byť čistý.
A nech je práca úplná,
on a aj jeho syn Fleance do tmúcej tmy musia.
Dohodli sme sa, pane.
Spolu sa uzneste.
Či Banquo z dvora odišiel?
Tak, madam, ale dnes sa vráti.
Ako ti je, pane?
Prečo si sám,
len s predstavami biednymi sťa spoločníkmi?
Tie zomrieť mali s tým, kto predmetom ich je.
Čo napraviť sa nedá, na to ohľad neber.
Čo sa stalo, stalo sa.
Hada sme nezabili, lež popálili iba.
On znova zahojí sa
a to naše zlo úbohé zas jeho zubu má sa báť.
Radšej mať pokoj a byť s tým,
koho sme na pokoj poslali, než v šialenosti mysľou mučený. koho sme na pokoj poslali, než v šialenosti mysľou mučený.
Duncan leží v hrobe.
Po života prudkej horúčke už dobre sa mu spí.
Zrada urobila to najhoršie. Ani oceľ, ani jed,
zlosť cudzia či vzbura domáca, už nič... ho nevzbudí.
Stačilo, môj pane, vyhlaď už vrásky na tvári.
Nech veselosť a vtip si medzi hosťami.
Ach, drahá družka, v mysli mám škorpiónov hniezdo.
Veď vieš, že Banquo a jeho syn Fleance živí sú.
V jeho vznešenej povahe vládne to, čoho sa treba báť.
Mnohé si trúfa.
Však okrem smelej mysle
má aj um, čo bezpečne ho a jeho chrabrosť vedie.
Okrem neho iného sa nebojím.
S tým stačí už.
Keď sestry tie ma menovali kráľom, on karhal ich
a oslovený chcel byť sám. a oslovený chcel byť sám.
A oni proroctvom mu pozdravili ako otcovi kráľov budúcich.
Neplodnú korunu na hlavu mi posadili,
do mojej ruky neúrodné žezlo.
Vyrve ich odtiaľ ruka nepokrvná.
Synovia moji následníkmi nebudú.
A teda pre Banquových ducha som si znečistil.
Pre nich zabil Duncana dobrého.
Pre nich len svoj pokoj jedom skazil.
A svoju večnú odmenu diablovi som zapredal,
aby sa oni kráľmi stali!
Banquove potomstvo! Králi!
Však večne dýchať nebudú.
V tom útecha,
že napadnúť sa dajú. Tak teda teš sa.
Kým netopier kláštory preletí,
kým chrobák na kovových krídlach
odpovie tichým bzukom na Hekatino nočné volanie,
dovtedy skutok strašný stane sa. dovtedy skutok strašný stane sa.
Čo stane sa?
Toho nevedomá buď, hrdlička moja,
a potom už výsledok len chváľ.
Poď, pečatná noc,
uzatvor oko súcitnému dňu.
A svojou tajnou rukou krvavou
to puto roztrhaj a znič, z ktorého tvár mi bledne.
Svetlo tmou hustne.
A vrana domov, do lesa, sa vracia.
Čo dobré vo dne bolo, tomu hlava padá v driemotách
a čierni noci sluhovia už číhajú si na korisť.
Sú ti zvláštne moje slová. Vydrž však, kým sme pilní.
Čo zlom sa začalo, zlom len sa posilní.
Kto povolal ťa k nám?
Macbeth.
Dôveru našu nesklamal. Veď rozkazy, čo kráľ nám dal
a čo tu zrobiť máme, všetko dočista povedal.
Tak zostaň tu.
Svetlo, svetlo!
Len posvieť, chlapče.
Bude mokrá noc.
Tak nech len prší.
Fleance!
Bež, Fleance! Bež!
Len jeden padol. Syn je preč. Len jeden padol. Syn je preč.
Poslanie napoly je splnené.
Nuž, poďme a povieme, čo bolo.
Ako to, že Macduff pozvanie naše na hostinu odmietol?
- Pozval si ho, pane? - Kráľu.
Tituly svoje poznáte. Usaďte sa.
Najprv vám všetkým srdečné privítanie.
O chvíľu pripijeme si okolo celého stola.
- Na tvojej tvári krv. - Banquova je.
Lepšie na tebe, než ešte v ňom.
Odpravený je?
Môj pane, s podrezaným hrdlom. Sám som ho vystrojil.
Z hrdlorezov najlepší si.
I ten, čo podobne Fleancea vypravil.
Ak ty sám, tak veru znalcom si.
Môj pán a kráľu...
Fleance nám ušiel.
Tak vracia sa mi horúčka. A skoro som už vyzdravel.
No s Banquom koniec je?
Tak, môj pane.
V priekope pekne leží na hlave dvadsať sečných rán.
Najmenšia vzala by mu dych.
Tak dospelý had leží tam.
To mláďa bez zubov, čo osudu dnes ušlo,
tiež nazbiera si jed.
Preč s vami.
Môj kráľu, prípitok si nepodal. Môj kráľu, prípitok si nepodal.
Drahá napovedateľka.
Nuž, na trávenie treba do jedla chuť a na zdravie...
Oboje.
Kráľu, ráčte prisadnúť.
Všetka pýcha krajiny by pod našou strechou usadená bola,
keby chrabrý Banquo medzi nami bol.
Však radšej ho pokarhám za mrzutosť, než za nešťastie ľutovať.
Neúčasťou, pane, sľub svoj porušil.
Ráčte si, kráľu, ku nám prisadnúť.
Tu miesto máte.
Niečo sa stalo, kráľu?
Ktorý z vás to bol?
Bol čo, pane?
Na mňa vinu nehodíš.
A nepotriasaj na mňa hlavou krvavou!
Páni, povstaňte. Kráľovi zle je. Páni, povstaňte. Kráľovi zle je.
Len seďte, priatelia.
Kráľovi často býva tak, už odmala je taký.
Len ostaňte.
Ten záchvat prestane a o chvíľu sa vráti k nám.
Či mužom si?
Áno, a smelý, keď odvážim sa
pozrieť na to, z čoho by diablovi zbledla tvár.
To je len zo strachu tvojho jav.
Ako tá vzdušná dýka, čo k Duncanovi viedla ťa.
Ako tu stojím, jeho som videl!
Ach, aká hanba.
Býval čas, keď muži s hlavou rozťatou
skapali, a koniec tomu.
Teraz im hlavu zdobí dvadsať rán
a predsa vstanú a miesto nám zaberú!
To väčší div než vražda snáď!
Preč, preč mi z očí!
Dreň v kostiach chýba ti!
Chladná je tvoja krv!
V očiach už nemáš zrak.
Preč, strašný odraz!
Preč, fraška zdanlivá! Preč, fraška zdanlivá!
A teraz...
keď je preč...
som sám sebou zas.
Neľakajte sa, drahí priatelia.
Zvláštnu mám nestálosť, však nič zvláštne tým, čo poznajú ma.
Ty umlčal si veselosť,
a slávnosť prerušil tým zmätkom ohromným.
A môžu vari také veci prejsť tíško ako letný mrak
a náš div veľký nevzbudiť?
Vlastnú bytosť ja nepoznávam už,
keď vidím, že prízraky ty zrieš
a červeň líc si zachováš, kým moje strachom blednú.
- Prízraky, pane? - Prosím vás, nevravte.
Je stále horšie. Otázky trýznia ho.
Teraz čas na spánok.
A poradie nedbajte, len všetci naraz choďte.
Dobrú noc. A kráľovi pevné zdravie...
Ja všetkým prajem dobrú noc.
Po krvi túži.
Vraví sa...
že krv len krv zas splodí.
Známe je, že kameň môže kráčať a stromy rozprávať.
Straky a vrany predniesli už súvislosti, proroctvá,
čo najtajnejších vrahov odkryli.
Mladá je noc?
Už chce sa s ránom prieť, ktorá má väčšiu moc.
Ako to, že Macduff pozvanie naše na hostinu odmietol?
Poslal si poňho, pane?
Len som to počul. Pošlem však. Len som to počul. Pošlem však.
V každého dome z nich je jeden sluha môj.
Zajtra sa vydám k súdnym sestrám. Viac povedia mi.
Tak hlboko som v krvi uviazol,
že ak ďalší krok už nespravím, cesta späť jednak únavná je ako tá napred.
Zvláštne mi veci v hlave spia, čo zobudiť do sveta sa chcú.
A vykonať ich musím...
kým skúmaním sa odpracú.
Chýba ti spánok, všetkých vecí dobrá prísada.
Poď teda, pospíme.
Ten divnej mojej mysli jav bol len strach nováčka, čo skúsenosť mu chýba.
My v činoch ešte mladí sme.
Už čas.
DEŇ DRUHÝ
Palec svrbí, tak ja viem...
niečo zlé sa blíži sem.
Tak čo, vy strigy tajomnej čiernej noci.
Čo vaším dielom?
Dielo bezmenné.
Zvolávam vás
tým, čo vzývate, dajte mi odpoveď, nech získaná je akokoľvek.
Hoc aj skaza presýti sa, odpovedzte na otázku.
Hovor.
- Žiadaj. - Zodpovieme.
Povedz. Či radšej by si to čul od našich úst či pánov?
Zvolajte ich, nech ich vidieť smiem.
Dvojmo dym a mraky môr.
Kotlík klokoc, oheň hor!
Dvojmo dym a mraky môr. Kotlík klokoc, oheň hor!
Dvojmo dym a mraky môr. Kotlík klokoc, oheň hor...
Prštek dietka zduseného,
do priekopy zrodeného.
Pečeň bezbožného žida,
kozy žlč, aj tis tam vydá. kozy žlč, aj tis tam vydá.
V splne luny striebrený zub Tatára stratený.
Netopier s krídlom fľakatým.
- Do kotla s tým. - Do kotla s tým.
Okolo kotla vrť sa, vrť
a zhubných kostí hoď tam drť.
Pre mocného kúzla zdar,
bublaj ako pekla var.
Vyjav, mocnosť nepoznaná...
Myšlienky tvoje pozná. Počúvaj, no nevrav nič.
Macbeth. Macbeth. Macbeth.
Macduffa sa boj.
Fifského théna varuj sa.
Čímkoľvek si, za varovanie vďaka.
Môj strach si vyjavil. Však jedna vec ešte...
Jemu rozkázať sa nedá.
Tu druhý, od prvého viac má moci.
Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth. Macbeth.
Tromi ušami by som počúval.
Krvavý buď, rozhodný a smelý.
Človeka sa moci smej,
veď ten zo ženy zrodený Macbetha nikdy nezraní.
Tak potom ostaň žiť, Macduff. Načo sa ťa báť?
Však dvakrát sa poistím a spíšem ti zmluvu smrti.
Žiť neostaneš.
Aby som tvrdiť mohol, že biedny strach mi klame len,
a v prudkej búrke sladko sniť.
Čo však to vynára sa sťa kráľa potomok,
na svojom detskom čielku nosiac korunu zvrchovanú?
Počúvaj, no neoslov ho.
Macbetha nik neporazí,
dokým les Birnamský k Dunsinanu proti nemu neprikráča.
To nestane sa nikdy.
Kto rozkázať smie lesu a stromu koreň zo zeme odpútať?
Však srdce mi žiada poznať ešte jednu vec.
Povedz, ak moc ti tvoja dovolí. Povedz, ak moc ti tvoja dovolí.
Či Banquove potomstvo vládnuť bude v tomto štáte?
Už viac sa nepýtaj.
Či vedmy zazrela si?
- Nie, môj pane. - Neprešli okolo?
Naozaj, môj pane.
Vzduch, ktorým letia, zmorený je.
Prekliati všetci, čo veria im!
Cval koňa počul som. Kto to sem prišiel?
Dvaja či traja, pane, pre teba správu nesú.
Macduff do Anglie utiekol. Macduff do Anglie utiekol.
- Utiekol? Do Anglie? - Tak, môj dobrý pane.
Čas, v strašných mi skutkoch brániš.
A preto odteraz
prvorodené moje myšlienky, budú aj činmi takými.
Hneď teraz zámer svoj dielom spečatím.
Macduffov palác prepadnem a mesta jeho, Fifeu, sa zmocním.
Ostrie meča ochutnajú jeho žena, deti jeho,
i nešťastníci všetci, čo krvou sú s ním spojení.
Stačilo bláznivého pýšenia.
Čin vykonám, než zámer schladne myslenia!
Stačilo prízrakov!
Vravím len, že veci divnými sa stali.
Duncana láskavého Macbeth ľutoval.
Po jeho smrti.
A Banquo udatný prechádzal sa za tmy.
Ak ráčiš, Fleance ušiel hneď, tak asi on ho zabil.
Neradno sa pozde prechádzať. Macduff vraj žije v pohane.
Nevieš, pane, kde skrýva sa?
Malcolm, syn Duncana, ktorého právo rodové ten krutovládca drží,
žije na dvore anglickom.
Tam šiel aj Macduff, o jeho pomoc požiadať.
Správa tá Macbetha rozčúlila tak, že na vojnu sa chystá.
Nech anjel boží zlietne do dvora anglického
a správu predá mu,
aby sa svižne vrátil v krajinu našu strápenú...
pod rukou tyranskou. pod rukou tyranskou.
Čo vykonal, že z krajiny ísť musel?
- Trpezlivosť, madam. - On nemal ju.
Šialenstvom bol útek.
Hoc činom zradcom nebol, však v strachu ním je.
Nevieš, či strach, a či múdrosť bola to.
Múdrosť!
Zanechať ženu, deti, zanechať panstvo, tituly
tam, odkiaľ sám sa berie?
Lásky k nám nemá.
Zmysel ochranný mu chýba.
Aj oriešok úbohý, ten najmenší z vtákov,
bude sa biť, keď sova mu mladé z hniezda vyrvať chce.
Príbuzná drahá, premôž sa.
Manžel tvoj múdry je a udatný a súdny,
a pozná doby vrtochy. a pozná doby vrtochy.
Na viac netrúfam si.
Však časy kruté sú,
keď muž je zradcom, nevediac sám prečo,
keď chýr sa súdi strachom, však čoho sa báť, nevedno.
Sťa zmietať sa na búrke mora na stranu každú a žiadnu predsa.
Mladý môj príbuzný.
On otca má, no sirotou je priam.
Mládenec, otec zomrel ti.
Čo bude s tebou teraz? Ako budeš žiť?
Čo len chceš, vrav, môj otec žije.
Nie je tak.
Kde si otca nájdeš?
A kde ty manžela?
Však na trhu si dvadsať kúpim.
Len aby si ich predala.
Všetok svoj dôvtip užívaš, no málo ho tam nie je. Všetok svoj dôvtip užívaš, no málo ho tam nie je.
Bol otec zradcom, matka?
Tak bolo.
A kto je zradca?
Ten, čo sľúbi klamlivo.
A všetci, čo tak robia, zradci sú?
Všetci sú zradcovia a visieť majú.
Kto zavesí ich?
Nuž, ten poctivec.
Potom sú zradci hlupákmi,
veď dosť ich je na to, aby poctivca zbili a povesili sami.
- Pani moja. - Ako to hovoríš.
Pozdrav, krásna pani.
Vy nepoznáte ma, však ja o vašom postavení viem.
Nebezpečie veľké hrozí vám skrátka.
Ak poradiť si od služobnej dáte,
nech nenájdu vás tu.
Preč odtiaľ, s deťmi tiež.
Prečo mám utekať? Ja nemám žiadnu vinu.
Ach, už si spomínam.
Žijeme vo svete, kde chvályhodné ublížiť
a dobro spáchať nebezpečná hra.
Tak načo sa slabo tvárim tak,
že nemám žiadnu vinu?
Kde je tvoj manžel?
Snáď nie na bezbožnom mieste takom, kde ľudia ako ty ho nájdu.
- Zradcom je. - Klameš!
- Nie! - Ty decko!
Nie, nie! Nie!
Nie! Nie!
Nájdime si pusté miesto,
kde srdcia vyplakať si môžeme. kde srdcia vyplakať si môžeme.
Namiesto toho radšej chyťme meč
a dôstojne obráňme si domovinu úbohú.
Každé ráno nové vdovy kvília,
siroty nové plačú, nové žiale nebesá ubíjajú tak,
že v ľútosti so Škótskom plače
a ozýva sa zármutkom.
Ako si povedal, to asi pravda je.
Ten tyran, jeho meno len vysloviť nás trýzni,
vraj raz bol počestný.
Kto to tam kráča?
Môj drahý príbuzný.
Vitaj k nám.
Spoznávam ho.
Snáď Boh ten dôvod zmení, prečo sa nepoznáme.
Pane, tomu amen.
Či Škótsko stojí ako stálo?
Tak, tá zem úbohá.
Radšej sa sama nechce znať.
Volať ju hrobom smieme skôr než matkou,
kde len ten nevedomý hlupák na tvári má smiech.
Kde vzdych a ston a vytie nebesá kmáše, no na hluchotu padá. Kde vzdych a ston a vytie nebesá kmáše, no na hluchotu padá.
Kde smútok urputný je každého dňa vzruch.
Čo najnovšie je trápenie?
Hodinová správa čušať musí.
Nová starosť v každej minúte.
Ako sa žene mojej darí?
Dobre.
A moje deti?
Tiež tak.
Či tyran pohodlie ich nerušil?
Nie. Keď odchádzal som, v pokoji boli.
Lakomý nebuď na slová. Ako je?
Keď k tebe som šiel so správou,
čo ťažko v srdci nesiem,
počul som o tých, čo zbraň chystajú.
Je čas na pomoc.
Vo Škótsku tvoja prítomnosť vojakov tvorila by, ženám dala zbraň,
by tiesne svojej zbavili sa.
Útecha pre nich.
Do Škótska sa vrátime.
Kráľ Anglicka nám chrabrého Siwarda a desaťtisíc mužov prepustil.
Svet kresťanský vraj lepšieho vojaka nemá. Svet kresťanský vraj lepšieho vojaka nemá.
Kiežby som útechu ti vrátiť mohol.
Však túto správu do púšte by kričal,
nech neprijme ju sluch.
A čoho týka sa?
Či stavu krajiny?
Či smútok je to súkromný, čo jedno srdce zlomí?
Každý, kto poctivý, na nej zdieľa bôľ.
Časť podstatná...
však patrí tebe len.
Ak mne, tak neber mi ju. Hneď mi ju povedz.
Snáď tvoje uši na jazyk môj nezatrpknú,
čo zdelí im zvuk najhorší, čo kedy počuli.
Ja dohad mám.
Tvoj hrad napadli, surovo pobili ti dietky i ženu.
By povedal som viac...
tak na hromadu plnú tiel tvoje by som pridal. tak na hromadu plnú tiel tvoje by som pridal.
Nebesá milostivé.
Hovor už.
A smútok vyjav slovami.
Ten žiaľ, čo nepočuť, šepotom srdce nalomené zlomí.
Aj moje deti?
Žena a deti, sluhovia, všetci, čo v paláci ich našli.
- Zabitá moja žena? - Tak už som povedal.
Útechu si ber.
Liek spravíme si z odvety chystanej a vyliečime zhubný žiaľ.
On detí nemá!
Všetky moje maličké?
Všetky si povedal?
Ten dravec pekelný. Všetky tak?
Jedným zlým sekom so samou sliepkou kuriatka?
- Ako muž nes to. - Tak budem!
Však ako muž aj cítim to. Však ako muž aj cítim to.
Na tých musím pamätať, ktorí mi boli najdrahší.
Či nebo prizeralo sa a pomôcť nepribehlo?
Hriešny si, Macduff.
Pre teba všetci zhynuli.
Ja podlý som, a nie ich vlastné chyby, však moje
im krvipreliatie priniesli.
- Pokoj ich dušiam. - Meč na tom nabrús si.
A žiaľ za hnev ty zameň. Srdce si neotup, skôr rozzúr ho.
Ach, mohol by som očami slziť a jazykom sa zastrájať.
Však mierne nebesá, už odvolajte odklady.
Tvárou v tvár postavte ma tomu zloduchovi Škótska.
Na dĺžku môjho meča.
Ak utečie...
tak nech mu sám Boh odpustí.
Kedy naposledy kráčala?
Čo kráľ do boja odišiel,
vídam ju ako z lôžka vstáva, oblečie nočný plášť,
komôrku otvorí, papier z nej vyberie,
zloží ho, píše, prečíta,
a potom spečatí a do izby sa vráti.
No všetko vo sne hlbokom.
A v tomto snovom pohnutí,
prechádzky a výkony svetské vyjmúc,
čo počula si ju riecť?
To, pane, čo zopakovať nehodlám.
Vám, ani nikomu,
keď svedka na to nemám.
Pozrite, už ide.
Presne tak chodí. Na život prisahám, spiaca je.
- Sledujte pozorne. Bližšie staňte. - Oči má otvorené.
Tak, ale zmysly zavreté.
Ako ku svieci prišla?
Tú stále má pri boku. Jej rozkazom.
Čo teraz urobí?
Pozrite, ruky trie.
Videla som ju robiť to už aj hodiny štvrť.
Aj tu je fľak.
Čujte. Už hovorí.
Preč, škvrna prekliata. Preč s tebou.
Raz... dva.
Tak spraviť to už čas je.
Peklo kalné je.
Hanba, môj pane! Vojak bojí sa?
Čoho sa máme báť, keď zvrchovanosť našu sa nik neodváži obviniť?
Však kto by si bol pomyslel, že starec ten toľko krvi má? Však kto by si bol pomyslel, že starec ten toľko krvi má?
Thén fifský ženu mal. A kde je teraz?
Čo?
Už stačí, pán môj, už viac nie.
Ach, chráňbože, božechráň. Vieš, čo by si nemala.
A čo by nemala, rozpráva. V tom istá som si.
A ešte stále zápach krvavý.
Všetky voňavky arabské rúčku túto neosladia.
Ach, aký pohľad.
Srdce má ťažko zmučené.
Choroba táto nad moju je zručnosť. Choroba táto nad moju je zručnosť.
Však poznal som ľudí, čo v spánku kráčali
a bez viny zbožne umreli.
Nech Boh nám je milostivý.
Ruky umy si a obleč sa v šat.
Už bledý nebuď.
Znovu hovorím, Banquo už v hrobe. Z neho už nevyjde.
Povesti zlé kolujú.
Neľudské činy neľudskú chorobu len plodia.
A mysle chorobné do vankúšov hluchých tajomstvá odhaľujú.
Viac Božiu pomoc treba jej, než lekársku.
- A teraz do izby? - Priamo tam.
Na bránu niekto klope. Poď, poď!
Poď len. Ruku mi podaj.
Čo stalo sa, už sa neodstane.
Do postele.
Ako sa volá tento les?
Birnamský.
Anglická mocnosť blízko je, Malcolmom vedená,
príbuzným Siwardom a chrabrým Macduffom.
Pomsta v nich vyviera.
A tyran ako?
Hrad Dunsinane opevňuje zdatne.
Vraj chorý je.
Čo sú mu menej na odpor, hovoria tomu zúrivosť hrdinská.
Však že svoj spor už nezopne opaskom vlády, to isté je.
Teraz už vraždy skrývané na rukách jeho priľnú.
Tým, čo ich ovláda, mocou iba káže, láskou nie.
Teraz už hodnosť na ňom visí
tak ako na škriatkovi obra háv.
Nech tvoju bielu tvár diabol sčernie, ty hlupák!
Kde nabral si zbabelú husi podobu?
- Desaťtisíc... - Husí, ty blázon?
Vojakov, pane. Vojakov, pane.
Tvár uštipni si, nech biely strach v nej zrudne, ty chlapča zbabelé.
Akí vojaci, pochabec?
Nech si prekliaty!
Tie tvoje líčka bielené ostatných k strachu doženú.
Akí vojaci, mliečňačik?
Ráčte, pane, vojsko anglické.
Prac sa mi z očí.
Seyton!
Na srdci mi ťažko, keď vidím... Seyton, sem!
Ten boj ma rozveselí navždy, či z trónu zosadí.
Dosť dlho som žil.
Môj život padá už ako list zožltlý.
To, čo na starosť sa zbiera,
lásku, poslušnosť, priateľov húf,
ja nedúfam, že uvidím.
Seyton, aké máš správy?
Čo počuli sme, potvrdené bolo.
Kým z kostí mäso nezrežú mi, tak sa biť budem.
- Brnenie nachystaj. - Dosiaľ netreba.
Oblečiem si ho. Viac jazdy rozpošli.
Krajinu prehľadaj a zbabelci nech visia.
Brnenie daj sem!
Ako je s pacientkou?
Nie je tak chorá, pane môj,
ako prízrakmi ťažkými strápená, čo nedajú jej spať.
Tak z toho vylieč ju.
Či myseľ nemocná liečiť sa nedá?
Či z pamäti dávny smútok vytrhnúť nemôžeš?
Či vyťať z mozgu starosť
a sladkým protiliekom záhadným hruď ťažkú očistiť
od toho ťaživého tlaku, čo na srdci ju súži?
Z toho si pacient musí pomôcť sám.
Vedu hoď potom psom, nechcem s ňou nič mať!
Seyton! Vojakov vyšli.
Nepíšte nikto Macbethovi epitafy,
pokým les Birnamský k Dunsinanu nepotrafí!
Nech každý vojak konárik si zotne a nesie pred sebou.
Tak urobia.
Nič iné nevieme, len to, že tyran v Dunsinane sedí
a obkľúčiť dovolí sa nám.
V to dúfa vraj. V to dúfa vraj.
No slúžia mu len tí, čo nútení sú,
a srdcia pevné nemajú.
Nech vlajky vyvesia na múry Dunsinanu!
Ten krik stále počuť: „Idú už!“
Hradu toho moc vysmeje sa ich náporu.
Nech len si sedia pred hradom, kým hladomor ich pohltí!
Do prvého útoku.
Ja s chrabrým Macduffom ostatné podľa plánu vykonám.
Ak tyranovu armádu dnešného dňa nájdeme, Ak tyranovu armádu dnešného dňa nájdeme,
daj, nech nás porazí, ak biť sa nevieme.
Tak k tomu do boja!
Tadiaľto! Tadiaľto!
Keby sa s tými, čo našimi byť majú,
nespojili, smelo by sme ich stretli, tvárou v tvár
a späť do Anglie zahnali.
Už blízko sme.
Odhoďte clony listnaté a ukážte sa, akí ste!
Nech znejú naše poľnice.
Všetky ich oživte,
hlásateľov hlasných krvipreliatia a smrti!
Čo je to za krik?
Plač žien, môj pane.
Ja na pachuť strachu už som zabudol.
Bol taký čas,
keď zmysly ochabli mi, keď nočný výkrik počuli.
A udalosť ponurá vlasy mi z hlavy zdvíhala,
mávala nimi, akoby v nich život bol.
A prečo plačú?
Kráľovná mŕtva je, môj pane.
Neskoršie vykonať to mala.
Na také slovo bol by potom čas.
Len zajtra, zajtra, zajtra zas
sa vo svojom smiešnom tempe tak zo dňa na deň plíži
až ku slabike ostatnej zapísaného času. až ku slabike ostatnej zapísaného času.
A včerajšky len svietili nám bláznom do hrobu.
Zhasni už, sviečka prchavá.
Veď život je len tieň, čo túla sa...
úbohý herec, čo na scéne odvrieska si hodinu
a viac ho nepočuť.
Je hlupákovou bájkou len...
hrmotu, hnevu plnou, ktorá nič neznačí.
Láskavý pane, ohlásiť mal by som, čo viem, že videl som,
lež neviem, ako na to.
Len hovor, pane.
Ku lesu birnamskému na chvíľu pozrel som
a hneď sa mi zazdalo, že hýbe sa.
Ak nie je tak, sám tvoje tresty vydržím.
Tri míle odtiaľto ho uvidíte, ten háj, čo hýbe sa. Tri míle odtiaľto ho uvidíte, ten háj, čo hýbe sa.
Ak faloš hovoríš,
na prvom konári sám zvisneš, kým hladomor ťa nezničí.
„Netŕpni, dokým les Birnamský k Dunsinanu neprikráča.“
A teraz kráča.
Do zbrane! Do zbrane vyraziť!
Ak les sem príde, ak neklamal ho zrak,
odtiaľto cesty niet a trvania tu tiež tak!
A zvoňte na poplach!
Len fúkaj, vietor! Poď a kaz!
Aspoň sme vo zbroji, keď smrť si vezme nás!
Aké máš meno?
Počuť ho máš strach.
Nie.
Aj keby volal si sa horšie než v pekle diabol.
Ja Macbeth som.
Ani sám diabol nevyslovil by meno, čo také odporné mi je.
A ani desivejšie.
Klameš, ty tyran ohavný.
Mečom to svojím dokážem!
Zo ženy si sa narodil.
Otoč sa, pekelník, ku mne, sem!
Zo všetkých tebe som sa vyhýbal. Preč s tebou.
Dušu mám už tvojou krvou zaťaženú dosť.
Slov k tebe nemám.
Hlas mi v meči tkvie.
Nech čepeľ padne mu na toho, čo raniť môže. Nech čepeľ padne mu na toho, čo raniť môže.
Môj život očarený je
a neustúpi nikomu, kto zo ženy sa narodil.
Tak vieru strať.
A nech ten prízrak, čo mu slúžiš, zjaví,
že Macduff z lona matkinho predčasne bol vyrvaný.
Prekliaty jazyk, čo to hovorí.
- Bojovať s tebou nebudem. - Tak sa vzdaj, zbabelec!
To neurobím. Ani zem, čo Malcolm na nej stojí, nebozkám,
ani vysmievať sa nebude mi ľud.
Hoci les birnamský do Dunsinanu prišiel a tebe čelím tu,
čo zo ženy sa nezrodil, tak predsa biť sa budem.
Tak, Macduff, udri.
A prekliaty, čo zakričí: „Tak dosť!“, bo chce byť múdry.
Zdrav, Škótska kráľ!
PODĽA HRY WILLIAMA SHAKESPEARA PODĽA HRY WILLIAMA SHAKESPEARA
Preklad titulkov: Martina Mydliar