Kad nu tiksimies mēs trīs?
Vai kad pērkons spers un līs?
Kad būs triku tracis beigts.
Kautiņš pazaudēts un veikts.
Kādā vietā?
Silā, šķiet.
Tur, kur Makbets garām iet. Tur, kur Makbets garām iet.
Skaists ir nejauks, nejauks - skaists.
Ar jājienu žiglu skrējām caur tvaikiem un miglu.
Krietnais karavīrs!
Teic karalim - kā palika ar kauju, kad nāci šurp?
Bij' šaubīgs stāvoklis.
Kā diviem pagurušiem peldētājiem, kas velk viens otru lejā.
Šis nežēlīgais Makdonalds,
kam laime šajā sasodītā cīņā smaidīja,
kā vazaņķe pie sāniem spiedās.
Bet velti!
Te nāca drošsirdīgais Makbets - godam viņš nes šo vārdu -,
laimei spītēdams, viņš zveltin zvēla aso tēraudu, kas kūpēja no asinīm,
kā drošsirdības luteklis sev ceļu izlauza līdz dumpja vadonim. kā drošsirdības luteklis sev ceļu izlauza līdz dumpja vadonim.
Ne roku spieda viņš, ne māja atvadas,
līdz pāršķēla no galvas to līdz jostas vietai pušu
un dumpinieka galvu pacēla virs mūsu teltīm.
Slava, krietno brālēn!
Jau taisnība, ar drosmi bruņota,
ņem pārsvaru, un pulki bēgošie mums rāda papēžus.
Bet norvēģis ar spožām bruņām,
spirgtiem spēkiem no jauna mācas virsū mums.
Vai Makbetam ar Benkvo nepalika bail?
Pareizi!
Kā ērglim bail no zvirbuļa, kā lauvai no zaķa.
Nu viņi divkārt divkāršoja zvēlienus pret ienaidnieku.
To nemāku es teikt.
Manas vātis sauc pēc palīga.
Dievs, sargi karali!
No kurienes, tu godājamais Rosu tan?
No Faifas, dižo karali,
kur Norvēģijas karogs plivinās un saldē mūsu pulkus. kur Norvēģijas karogs plivinās un saldē mūsu pulkus.
Norvēģis mums uzbruka ar neskaitāmiem pulkiem, turklāt vēl viņu pabalstīja
Kaudors, šīs zemes nodevējs.
Bet Makbets un Benkvo, bruņās tērpti,
tiem kaujā stājās pretī:
krūts pret krūti, asmens pret asmeni, līdz salauza viņš stūrgalvīgo pretnieku.
Un tāpēc varu teikt:
nu uzvara ir mūsu.
Liela laime!
Nu Kaudors tans vairs ilgāk mani nekrāps.
- Nē. - Ej pasludini viņam nāves sodu.
Tiks izpildīts.
Un apsveic Makbetu ar tana godu.
Kur biji, māsiņ?
Cūkas žņaugt.
Māsiņ, un tu?
Skat, kas man.
Rādi. Rādi!
Pirksts no jūrnieka, kas gāja bojā, pirms viņš nāca mājā.
Bungu skaņas. Bungot sāk!
Makbets nāk!
Jā.
Sietā viņam pakaļ dzīšos.
Es par žurku pārvērtīšos. To es gribu, to es spēju.
Gribu kaltēt to kā sienu. Gribu kaltēt to kā sienu.
Nemigs viņš ne nakt', ne dienu.
Vairs viņš acis neaizvērs.
Nolādēts viņš izdēdēs.
Deviņreizi deviņas briesmu pilnas nedēļas
tā viņš vārgs bez atpūtas.
Burvju māsas, lēmējas.
Jūru, zemju skrējējas.
Riņķa danci dejosim.
Trīsreiz tev un trīsreiz man.
Trīsreiz vēl, un tad ir...
Gana.
Stājiet!
Būrums gatavs jau.
Laiks mainās šodien skaists ar nejauku kā vēl nekad.
Vai Foress vēl ir tālu?
Kas tās par dēdu būtnēm ērmotām?
Tās neliekas kā zemes iemītnieces un tak virs zemes stāv.
Vai dzīvojat? Vai esat tādas, kuras vaicāt drīkst?
Ja varat, runājiet: kas esat jūs?
Sveiks, Makbet!
Sveiks, Glamisas tan!
Sveiks, Makbet! Sveiks, Kaudoras tan!
Sveiks, Makbet!
Tu kļūsi karalis!
Vai esat acu māņi vai tiešām tādas, kā jūs izskatāties? Vai esat acu māņi vai tiešām tādas, kā jūs izskatāties?
Ja spējat izdibināt laika sēklu
un teikt, kāds viņa dīglis augs, kāds ne,
tad pareģojiet arī man, kas tiešām ne jūsu labvēlības lūdzas, naida bīstas.
Par Makbetu gan mazāks, tomēr lielāks.
Kaut ne tik laimīgs, tomēr laimīgāks.
No tevis celsies karaļi, kaut karalis pats nebūsi.
Sveiks, Makbet! Benkvo, sveiks!
Benkvo un Makbet!
Abi sveiki!
Jūs, tumšās runātājas, stāviet! Vēl vairāk sakiet man!
Jā, esmu Glamisas tans. Bet kā gan Kaudors?
Kaudoras tans ir dzīvs un jūtas laimīgs.
Un kļūt par karali man ticams nemaz nav.
Tad sakiet, no kurienes jums nāk šīs brīnumziņas?
Kam jūs ar pravietīgiem sveicieniem šai tukšā silā stājaties mums ceļā?
Uz zemes rodas burbuļi tāpat kā ūdenī.
Tās bija tādas sugas. Kur viņas pazuda tik pēkšņi?
Kas likās miesa, vējā izšķīda kā dvaša.
Kaut vēl tās būtu še!
Vai tas, ko redzējām, še tiešām bija?
Vai esam ieēduši joda sakni, kas apmulsina prātus?
Jūsu bērni būs karaļi.
Jūs pats būsiet karalis.
Kaudoras tans turklāt. Vai nebija tā?
Tā bija vārds pa vārdam. Tā bija vārds pa vārdam.
Kas tur nāk?
Ar prieku valdnieks noklausījās vēsti par tavām uzvarām.
Un dzirdēdams, kā cīkstējies tu pats ar dumpinieku,
viņš nejautāja vairs, kas nākas vairāk: vai tevi apbrīnot vai slavēt?
Tev nesam karaliskās pateicības
un nākam tevi saukt priekš viņa vaiga, bet nevis algot.
Kā iemaksu uz citu lielu godu
viņš lika tevi saukt par Kaudoras tanu.
Ar vārdu šo es tevi sveicu, krietnais tan, Ar vārdu šo es tevi sveicu, krietnais tan,
jo tas ir tavs.
Ko? Velnam taisnība?
Vēl Kaudors dzīvs. Kam mani tērpjat svešās drānās?
Viņš agrāk bija tans un dzīvo vēl,
līdz nāves spriedums smags pēc nopelna tam laupīs dzīvību.
Vai viņš ar norvēģiem ir sabiedrojies,
vai slepus pabalstījis dumpiniekus,
vai viņš ar abiem kopā sadevies par postu tēvzemei, nav zināms man.
Bet viņš par nodevēju izrādījies...
un tādēļ kritis.
Paldies par pūlēm.
Glamisas un Kaudoras tans.
Vēl svarīgākā trūkst. Vēl svarīgākā trūkst.
Vai necerat, ka jūsu bērni reiz būs karaļi?
Jo būtnes tās, kas mani apsveica kā Kaudoru, tak apsolīja to.
Ja viņām ticat, tad pašam jums vēl iesils prāts uz troni,
turklāt ja esat Kaudors.
Ērmoti!
Cik daudzreiz, gribēdami pazudināt,
mums tumsas spēki saka patiesību
un paved mūs ar nevainīgiem niekiem uz darbu, kuram briesmu pilnas sekas.
Šis tumšais, pārdabiskais reģojums ne ļauns var būt, ne arī labs.
Ja ļauns, kādēļ tas sākas patiesi un dod man cerības uz sekmēm?
Es esmu Kaudors!
Ja labs, kam padodos šim iedvesumam, no kura baisām mati ceļas stāvus
un sirds tik stipri manās krūtīs pukst kā vēl nekad?
Briesmas patiesībā ir mazākas kā briesmu iedoma.
Man slepkavības jausma satriec prātu
un atņem gribai visu sparu tā, ka es vairs citu nesajēdzu,
tikai to, kas patiesībā nav.
Ja laime mani ceļ par karali, lai ceļ. Es pats ne soli nesperšu.
Lai nāk kas nākdams!
Laiks un stundas skrien visnebaltākā dienā savu gaitu.
"Es viņas satiku uzvaras dienā
un esmu droši pārliecināts,
ka viņām ir vairāk nekā mūsu mirstīgās zināšanas.
Kad degsmē gribēju viņas vairāk iztaujāt,
viņas izšķīda gaisā un pazuda.
Kamēr vēl stāvēju, aiz brīnumiem apstulbis,
pienāca karaļa sūtņi un sveica mani kā Kaudoras tanu.
Ar šo titulu mani pirms tam burvju māsas bija apsveikušas,
un viņas vēl norādīja uz nākotni, teikdamas: "Sveiks, tu kļūsi karalis!" un viņas vēl norādīja uz nākotni, teikdamas: "Sveiks, tu kļūsi karalis!"
Es domāju labi darām, ka to pavēstu tev, mana dārgā biedre slavas ceļā,
lai tu varētu ņemt dalību šai priekā
un zinātu, kāds augsts gods tev apsolīts.
Liec to pie sirds un dzīvo sveika!"
Jau Glamisas tans un Kaudors.
Vēl jākļūst tev par to, kas solīts.
Un tomēr baidos es:
par daudz tev dabā labsirdības, kas neļauj tev vistaisnāk iet pie mērķa.
Tu labprāt būtu dižs.
Tu neesi bez godkāres, bet trūkst tev ļaunprātības, kas tur pieder klāt.
Ko vēlies ļoti, to tu vēlies svēti.
Tev viltus netīk, tomēr vēlies iegūt to, kas tev ir liegts.
Ak, steidzies šurp,
lai savu garu iedvešu tev ausīs,
lai nospiežu ar savas mēles sparu to,
kas tevi atbaida no zelta kroņa.
Vai Kaudors notiesāts?
Mans kungs.
Es runāju ar vienu, kas viņu mirstam redzējis.
Tas teica: Kaudors vaļsirdīgi atzinies par nodevēju,
lūdzies jūsu augstības piedošanu un no sirds nožēlojis, ko darījis.
No viņa mūža jaukāks ir bijis mūža gals.
Viņš mira, it kā izpratis, ka viss ir iznīcīgs,
ka to, kas dzīvē tam visdārgākais, bez rūpēm aizmestu kā nieka paiju. ka to, kas dzīvē tam visdārgākais, bez rūpēm aizmestu kā nieka paiju.
No sejas pantiem nevaram vis nojaust, kas slēpjas dvēselē.
Viņš bija vīrs, kam tiešām uzticējos.
O, krietno brālēn!
Man nepateicība kā smaga nasta nu guļ uz sirds.
Ja visu to, kas pieder man, tev dotu, pēc nopelniem es tevi nealgotu.
Es darīju, kas pavalstniekam nākas, un mana alga rodama šai darbā.
Sveiks!
Šai vietā tevi ieliku un gādāšu, lai izaudz tu jo kupls.
Krietnais Benkvo, tu pelnījis ne mazāk,
un tavs darbs nav mazāk atzīstams.
Ļauj tevi spiest pie savas sirds.
Ja šeit man zelt, tad pļauja pieder jums.
Mans prieks nu ir tik pārliecīgi liels,
ka lūko paslēpties zem skumju rasas. ka lūko paslēpties zem skumju rasas.
Dēli, radi, tani
un jūs, kas stāvat man vistuvāk:
ziniet, ka Malkolms, mūsu pirmdzimtais, pēc mums uz troņa nāks...
un tādēļ turpmāk viņš ir dēvējams
par Kamberlendas princi.
Lai nebūtu viņš viens, kas manto,
tad augstās atzinības zīmes mirdzēs kā zvaigžņu pulks ap tiem, kas pelnījuši.
Un nu uz Invernesu, lai uz priekšu vēl vairāk paliktu tev parādā.
Es pats jums gribu būt par vēstnesi, kas līksmo vēsti
manai sievai nes par jūsu tuvošanos. Es zemīgi še atvados no jums.
Mans labais Kaudors!
Bet iesim nu pie viņa, kura rūpes pa priekšu aizsteidzās, lai mūs var uzņemt.
Nav otra viņam līdzīga!
Kamberlendas princis!
Lūk, šķērslis, kas no jauna ceļā stājas: tam jāpārlec, Lūk, šķērslis, kas no jauna ceļā stājas: tam jāpārlec,
lai nepakluptu kājas.
Jūs, zvaigznes, slēpieties,
lai nepamana, kāds melns un šausmīgs nodoms prātā man.
Šurp valdnieks brauc un paliks še pa nakti.
Tu runā kā bez prāta. Vai tavs kungs pie viņa nav?
Ir gluži tiesa, mūsu tans jau ceļā. Mans biedrs bija atsteidzies pa priekšu.
Gādājiet par viņu! Viņš vēsti nes, kam liela nozīme.
Pat krauklis aizsmacis,
kas ķērc man ausīs Dankana liktenīgo ierašanos zem mūsu jumta.
Šurp, ļaunie gari, kas slepkavības domas sekmē!
Nāciet un izraujiet man sievietības garu!
No papēžiem līdz galvai pildiet mani ar zvēra nežēlību!
Sabiezējiet man asinis.
Aizdambējiet ceļu man uz apziņu, Aizdambējiet ceļu man uz apziņu,
lai atgriešanās sirdsbalss man nekavē šo ļauno nodomu,
lai nenes mieru domas, pirms šis darbs nav padarīts.
Šurp, pie manas krūts,
un manu pienu pārvērtiet par žulti, jūs noziedzības gari,
kas, paši neredzami, dabā postu sēj.
Nāc, tumšā nakts, un tinies biezākajos pekles tvaikos,
lai naža asmens neredz, kur tas trāpa,
lai debess gaisma cauri nespiežas šīm tumsas segām, uzsaukdama: stājies!
Sveiks, lielais Glamis.
Cienījamais Kaudor. Cienījamais Kaudor.
Par abiem lielāks vēl ar to, kas nāks!
Tavs vēstījums tik tālu mani aizrauj no seklās tagadnes,
ka acumirklī es jūtos tikai nākotnē.
Mana mīļā.
Dankans brauc pie mums.
Kad brauks viņš projām?
Rītu, kā viņš domā.
Nekad lai saule neredz šādu rītu!
Tavs vaigs ir līdzīgs grāmatai, kur ļaudis var lasīt brīnumainas lietas.
Šos laikus vildams, esi pats kā laiks.
Nes laipnību uz mēles, acī, rokā
un izliecies kā nevainīga puķe, bet esi čūska, kas zem viņas slēpjas.
Šis viesis spoži jāuzņem,
un ļauj, lai lielās rūpes uzņemu uz sevi. un ļauj, lai lielās rūpes uzņemu uz sevi.
Par visām dienām šodien jāizdara,
lai nāktu rokā valdība un vara.
Met rūpes nost.
Jo ļaunas aizdomas var nest mums postu.
Un citu atļauj man.
Šī pils ir jaukā vietā.
Gaiss še ir tik tīrs un piemīlīgs, ka mūsu prātus jo spēji valdzina.
Un arī čurkstes, šīs mīļās viešņas, tempļu iemītnieces,
ar savu klātbūtni mums liecina,
ka šeit tik laipni debess vēsma dveš.
Nevienas paspārnes, ne pīlāra, neviena kaktiņa un iedobuma,
kur nebūtu šis putniņš uzbūvējis sev gaisa gultiņu un šūpuli.
Kur viņas mīt, es esmu ievērojis, tur gaiss arvienu teicams. Kur viņas mīt, es esmu ievērojis, tur gaiss arvienu teicams.
Redziet, re, kur laipnā namamāte!
Viss mūsu pakalpojums, divkārt darīts un vēlreiz pavairots,
ir nabadzīgs un vienkāršs pienākums par lielo godu,
ar kādu majestāte veltī mūs.
Kur gan ir Kaudors?
Mēs gribējām to panākt un būt par viņa vēstnesi pie jums.
Bet viņš bij' žiglāks. Viņa mīlestība, ar piešiem steigdamās,
to mums pa priekšu uz mājām nesa.
Laipnā namamāte, mēs būsim šonakt jūsu viesi.
Sniedziet roku.
Vediet mani nu pie namatēva.
Ja darīt to, kas darāms, tad vislabāk, ka dara to jo drīz.
Šī slepkavība, - ja spētu viņa novērst ļaunās sekas
un nodrošināt labu izdošanos,
ja būtu darīts viss un padarīts ar vienu rāvienu, ja izdotos
vien šeit... vien šeit...
vien šīspasaules dzīves sēklī,- tad es par viņu sauli nebēdātu.
Bet šādās lietās te, uz zemes, mūs gaida Dieva sods.
Un asins darbs, tiklīdz kā izdarīts,
krīt atpakaļ uz darītāja galvu.
Šī taisnā tiesa liek
mums pašiem izdzert to nāves kausu, ko mēs otram sniedzam.
Viņš divkārt drošs pie manis:
pirmkārt, tādēļ, ka esmu viņa pavalstnieks un radinieks
un abu pienākums man liedz šo darbu.
Turklāt vēl namatēvs,
kam jāgādā, lai slepkava te neielaužas, un nevis duncis jāietriec ar paša roku.
Bez tam šis Dankans ir tik lēnīgs valdnieks,
tik taisnīgs savā augstā amatā,
ka viņa tikumi kā eņģeļi ar bazūnīgām mēlēm apsūdzēs
šo asins nedarbu.
Un līdzcietība kā kusls bērniņš pa visu zemi skries ar vēja spārniem,
kā debess ķerubs uz neredzamiem gaisa auļotājiem,
un katrā acī dvesīs ļauno darbu, līdz vēji noslīks asarās, kas plūdīs. un katrā acī dvesīs ļauno darbu, līdz vēji noslīks asarās, kas plūdīs.
Man citu piešu nav, ar kuriem dzīt uz priekšu savu gribu...
Vien godkāre, kas pati sev pār galvu lec, līdz kūleņojot krīt.
Ko nu? Kas ir?
Viņš beidz jau maltīti.
Viņš sauc pēc manis?
To tu nezini?
Mēs neiesim vairs tālāk pa šo taku.
Viņš mani jaunā godā cēlis.
Es esmu mantojis pie visiem ļaudīm sev zelta domas,
kuras gribētos gan izsmelt vēl, kamēr tās spodri jaunas,
un nevis tūdaliņ pie malas sviest.
Vai cerības, ar kurām tērpies pats, bij' reibonī?
Tās gulēja līdz šim?
Un nu tik bailīgi un vārgi noskatās uz to, ko agrāk uzlūkoja droši?
Nu pazīstu es tavu mīlestību.
Tu baidies savos darbos būt tas pats, kas iegribā? Tu baidies savos darbos būt tas pats, kas iegribā?
Tu vēlētos gan iegūt to, ko cieni pats kā dzīves dārgu rotu,
bet paša acīs topi gļēvulis,
kam gribēt gribas, bet kas neuzdrīkstas - kā kaķis parunā.
Jel nerunā!
Es visu uzdrīkstos, kas vīram klājas. Kas vairāk drīkst, nav cilvēks vairs.
Kāds zvērs tu biji tad, kad uzticēji man savu nodomu?
Nē, teikdams to, tu biji tiešām vīrs.
Un būtu tu vēl lielāks vīrs, ja būtu vīrišķīgāks.
Es esmu māte.
Zinu, cik mīļš ir bērns, kas zīž pie manas krūts.
Bet tomēr, kamēr viņš man uzsmaida,
no krūts es rautu bezzobaino muti un smadzenes tam izsistu no galvas,
ja būtu zvērējusi tā kā tu.
Ja neizdodas mums?
Ja neizdodas!
Tik saņem drosmi, lai tā nesvārstās, tad viss mums izdosies!
Kad Dankans aizmigs -
no dienas ceļa būs viņš ļoti gurds -, no dienas ceļa būs viņš ļoti gurds -,
es abus sulaiņus tā piemākšu ar stipriem dzērieniem,
ka atmiņa, kas smadzenēm par sargu, būs tikai tvans
un prāta mājoklis - tukšs kauss.
Kad viņi, ar vīnu piezīdušies, guļ kā nāvē,
ko nevaram mēs izdarīt ar Dankanu, kas paliek neapsargāts?
Ko gan tad nevar uztiept apreibušiem sargiem,
uz kuriem vaina krīt par mūsu grēku?
Tik zēnus audzē man!
Vien vīriešus var radīt tava cietā, dzedrā viela.
Ja sargus aptraipīsim asinīm,
ja lietosim pie darba viņu dunčus, kurš nedomās, ka viņi vainīgi?
Kurš drīkstēs domāt citādi,
kad skanēs no mūsu lūpām vaimanas un raudas par viņa nāvi?
Esmu apņēmies...
Un visus manus spēkus stiprini šim tumšam briesmu nodomam!
Uz priekšu! Par spīti visai pasaulei mēs smejam: Uz priekšu! Par spīti visai pasaulei mēs smejam:
sirds viltus jāapslēpj ar viltus sejām.
Jau mēness nogājis, bet nezinu, cik pulksten's.
Mēness noiet divpadsmitos.
Būs vairāk, tēt.
Ņem manu zobenu!
Šī taupība pie debess!
Visas sveces jau izdzēstas.
Smags miegs kā svins man uzmācas, bet tomēr man negribētos gulēt.
Dzeniet projām, labie gari, nolādētās domas,
kas dusā garu trauc!
- Dod zobenu. Kas nāk tur? - Draugs.
Vēl neejat pie miera? Valdnieks dus jau.
Viņš šodien bij' tik neparasti jautrs,
ka apbalvoja visus sulaiņus.
Mēs bijām negatavi. Mūsu griba bij' šodien nevarības kalpone,
jo citādi tā brīvāk rīkotos.
Viss labi!
Viņnakt man nāca sapnī trīs raganas.
Tās pa daļai jums teikušas taisnību.
Par viņām nedomāju.
Bet tomēr, ja kāds brīdis būtu,
mēs varētu šo lietu pārrunāt ar dažiem vārdiem -
ja jums vaļas atliktos.
Kad vien patīk jums.
Labu nakti!
Paldies! Tāpat ar' jums.
Jel pateic kundzei,
lai tā parauj zvanu, kad dzēriens gatavs.
Vai duncis tas, kas stāv man acu priekšā
pa ķērienam?
Nāc...
lai es tevi tveru!
Man tevis nav, bet vienmēr tevi redzu.
Vai esi redzams vien vai arī taustāms, mans ļaunais tēls?
Vai esi māneklis un iedomātais duncis, kuru tēlo tik manas iekaisušās smadzenes?
Es redzu tevi...
gluži taustāmu kā šo, kas rokā man.
Tu vedi mani turp, kur gribu iet,
un šādu ieroci es varu lietot.
Vai manas acis citiem prātiem liekas kā ārprātā,
vai viņas atsver visus?
Tu rādies man arvien.
Uz asmeņa ir asins piles, kuru senāk nebij'.
Nē, tur nav asins.
Asiņainais nodoms ir tas, kas rēgojas man acu priekšā!
Tu, stingrā, cietā zeme, neklausies, pa kādu ceļu mani soļi dodas,
lai neizpaustu akmeņi, kurp eju.
Es eju, drīz būs darīts.
Zvans jau sauc.
Dus', Dankan! Neklausies šai kapu zvanā, kas tevi debesīs
vai peklē zvana.
Klau!
Klusu! Klusu!
Ūpis, ļaunas likstas saucējs,
tur šausmu pilnu "labu nakti" ķērc.
Viņš ir jau iekšā.
Kas viņus reibina, tas drosmi vairo man.
Kas viņus dzesē, man dod uguni.
Ir durvis atvērtas,
un apreibušie sargi zaimojas par savu amatu ar šņākšanu.
Āmen.
Tiem samaisīju tādu dzērienu,
ka dzīvība ar nāvi tagad strīdas,
vai dzīvi tie vai miruši.
Vai man!
Es baidos, tie būs pamodušies, un tad ir vējā viss!
Mūs postā grūž ne darbs, bet darba mēģinājums.
Klusu!
Es dunčus noliku, viņš dabūs tos. Es dunčus noliku, viņš dabūs tos.
Nu, vīriņ?
Ir padarīts.
Vai nedzirdēji troksni?
- Kad? - Nupat.
- Kad nācu lejā? - Jā.
Klau!
Kāds bēdīgs skats!
Tu runā aplam, teikdams "bēdīgs skats".
Viens iesmējās pa miegam,
otrs kliedza: "Slepkava!" Tā viņi pamodās.
Es stāvēju un klausījos, kas būs.
Bet viņi noskaitīja lūgšanas un likās gulēt.
Tad gan abi guļ tur.
Viens teica: "Dievs lai sargā!"
Otrs: "Āmen!"
It kā tie redzētu, ka es tur stāvu ar savām bendes rokām.
Nevarēju ne "āmen" izrunāt, kad viņi teica: "Dievs, sargi mūs!"
Ak, nedomā par to!
Kādēļ es nevarēju izteikt "āmen"?
Man žēlastības ļoti vajadzēja, bet "āmen" iesprūda man rīklē.
Par šādām lietām nedrīkst domāt daudz,
jo tā mēs varam nokļūt ārprātā. jo tā mēs varam nokļūt ārprātā.
Man šķita saucam: "Negul' vairs,
jo Makbets nāk bendēt miegu."
Nevainīgo miegu,
kas atrisina rūpju mudžekli
un līdzīgs nāvei katras dienas dzīvē; kas pūles veldzē,
vārgas sirdis dziedē, sniedz mūsu dabai otru maltīti
- un galvenāko malku dzīvībai. - Ko domā tu?
Pa visu māju kliedza: "Negul' vairs!
Jo Glamiss bendē miegu, un tādēļ Kaudors vairs nekad neiemigs."
"Makbets nekad vairs neiemigs."
Kas kliedza tā?
Nē, krietno tan, tu vājini sev drosmi, tā slimā prātā domādams par to.
Ej. Paņem ūdeni un nomazgā no rokām ļauno liecību.
Kam paņēmi tu dunčus līdzi?
Tiem jāpaliek turpat! Nes atpakaļ un sargus aptraipi ar asinīm!
Nē, es vairs neiešu. Man uznāk šaušalas par savu darbu.
Man bail to uzlūkot.
Tu gļēvuli!
Dod dunčus man. Dod dunčus man.
Kas nomiris vai guļ, tie vairāk nav kā bailes.
Tikai bērns baidās no uzzīmēta velna.
Viņa asinīm es pati apzeltīšu sargu sejas, jo viņiem jānes vaina.
Arī man ir rokas sarkanas, bet būtu kauns, ja man tik bāla būtu sirds kā tev.
Kas tur klauvē?
Kas kait man, ka es baidos katra trokšņa?
Ai, kādas rokas! Tās man plosa acis.
Vai visu okeānu ūdens spēs šīs asinis no rokām nomazgāt?
Nē, drīzāk neskaitāmo jūru ūdens no manām rokām zaudēs zaļo krāsu
un kļūs kā purpurs sarkans.
Šo darbu apzinoties, vēlos es, kaut neapzinātos pats sevis!
Klauvē, lai Dankans uzmostas! Klauvē, lai Dankans uzmostas!
Ak, kaut to spētu!
Pie joda! Tavu klauvēšanu!
Būtu es par sargu pie pekles vārtiem,
tad tik man būtu, ko griezt atslēgu!
Bum, bum!
Kas tur ir, Belcebula vārdā?
Te zemnieks, kas aiz bēdām pakāries, nezinādams, kur likt krājumus ražas gadā.
Tu nāc īstā laikā! Še dabūsi krietni svīst.
Bum, bum!
Laikam mēlnesis, kas zvērējis uz abiem svaru kausiem pret katru no viņiem,
bet debesīs vis nevarējis iemeloties.
Nāc tik šurp, mēlnesi!
Bum, bum! Kas tur vēl?
Angļu skroderis, kam jānāk šurp tādēļ, ka zadzis drēbi no franču biksēm.
Nāc tik iekšā, skroder! Te varēsi karsēt savu dzelzs zosi.
Bum, bum! Vēl arvien nav miera!
Bet šī vieta peklei par aukstu.
Negribu vairs stāvēt velnam par vārtu sargu. Tūlīt!
Lūdzu, neaizmirstiet vārtu sarga!
Tu, draudziņ, laikam vēlu likies gulēt, ka gulēji tik ilgi?
Tiešām, kungs, mēs žūpojām līdz otrajiem gaiļiem.
Žūpība, kungs, pārlieku veicina trīs lietas.
- Kas tās par trim lietām? - Sarkans deguns, miegs un urīns.
Miesas kārību tā gan kairina, gan trulina:
kairina kāri un trulina spēju.
Tātad žūpība izdara miesas kārībai divkoša pakalpojumu.
Viņa liek tai dīgt un atkal nīkt. Viņa mudina to un gurdina to.
Viņa to dzen ar varu, bet atņem tai sparu, te slej uz augšu, te lauž uz leju. Viņa to dzen ar varu, bet atņem tai sparu, te slej uz augšu, te lauž uz leju.
Vārdu sakot, viņa ar to mēļo un melus kuļ un tad atstāj, lai guļ.
Tu arī laikam vakar melus kūli?
Labrītu!
Vai karalis jau augšā, tan?
Vēl nav.
Viņš pavēlēja man, lai šorīt viņu pie laika modinu. Gandrīz jau vēlu.
Eju droši iekšā.
Vai valdnieks aizbrauks šodien?
Jā. Tā viņš domā.
Cik neganta bij' nakts!
Mums guļot, vētra bij' apgāzusi skursteni,
un stāsta, ka gaisā skanējušas vaimanas. un stāsta, ka gaisā skanējušas vaimanas.
Un nāves gaudošana, vēstīdama daudz ļaunu dienu,
baigus juku laikus, ko tumšā nākotne no jauna nesīs.
Viscauru nakti...
- Augstība? - ... tumsas putns brēca.
Dažs stāsta, zeme bijusi kā drudzī un trīcējusi.
Tiešām baiga nakts!
Ak briesmas! Briesmas!
Sirds to nespēj aptvert un mēle izrunāt!
- Kas ir? - Grēks izdarījis negantāko postu.
Jo Dieva svaidīts Dieva nams ir uzlauzts, viss svētums sagānīts,
ļauns laupītājs no ēkas izlaupījis dzīvību.
Vai runājat par Viņa Augstību?
Ejiet iekšā! Jūsu acis apstulbs, ieraugot jaunu Gorgonu.
Es nespēju to izteikt. Skatieties un runājiet tad paši!
Mostieties! Jel mostieties! Ar visiem zvaniem zvaniet!
Valsts noziedzība! Slepkavība!
Kā gari slīdiet šurp, kas nāk no kapiem, lai briesmas šausmīgākas kļūst! Kā gari slīdiet šurp, kas nāk no kapiem, lai briesmas šausmīgākas kļūst!
Benkvo! Donalben! Malkolm! Augšā!
Augšā! Un lūkojiet uz pastartiesas skatu!
Malkolm! Benkvo!
Ak, kaut es būtu miris stundu agrāk!
Mans mūžs tad būtu beidzies laimīgi.
Kas paliek pastāvīgs šai mirstībā? Viss nieks!
Kas notiek še,
ka šādas skarbas skaņas šīs mājas gulētājus sauc no miega?
- Pagalam žēlastība, slava! - Runā! Runā!
Un dzīvīb's dārgais vīns ir iztecināts,
tik mieles vien vēl traukā atlikušas.
Benkvo! Benkvo!
Pagalam valdnieks! Nokauts!
Ak vai!
- Ko? Mūsu namā? - Tas briesmīgi, lai kurā namā.
- Vai noticis kas ļauns? - Jums noticis, un jūs to nezināt.
Jūsu galva, jūsu asins avots pagalam! Jūsu galva, jūsu asins avots pagalam!
Izsīcis pats pirmavots.
Jūsu tēvs...
ir nokauts.
Kas to darījis?
Gan domājams, ka abi sargi.
Viņu rokas un sejas ir vienās asinīs.
Man tagad žēl, ka savās kaislās dusmās tos nokāvu.
Kādēļ?
Kas var gan kaisls būt un auksts turklāt,
būt uzticams un vienaldzīgs, būt uztraukts un tomēr palikt apdomīgs?
Neviens.
Tā arī mana karstā mīlestība pa priekšu steidzās apdomīgam prātam.
Še bija Dankans.
Miesas sudrabkrāsa bij' izraibota sārtām asinīm,
un vāšu šķēlums izlikās kā sprauga, pa kuru ielauzušies posts un nāve.
Lūk, še bij' slepkavas. Tie apzīmēti ar savu amatkrāsu. Lūk, še bij' slepkavas. Tie apzīmēti ar savu amatkrāsu.
Viņu dunči vēl asins recekļos.
Kurš pavalstnieks, kam mīlējoša sirds
un sirdī drosme, kurš nociestos to neizdarījis?
Gādājiet par kundzi!
Kad vārgo miesu labāk paslēpsim no aukstuma,
tad sanāksim no jauna
un izpētīsim smago asinsgrēku.
Kam ciešam klusu mēs,
jo gadījums visvairāk aizskar mūs?
Prom!
- Mūsu asaras nav ienākušās vēl. - Mums neder biedroties ar tiem,
jo nesajustas skumjas izrādīt ir viegls amats viltniekam.
- Es bēgšu uz Angliju. - Un es - uz Īriju.
Šķirts liktenis dos vairāk drošības mums abiem. Šķirts liktenis dos vairāk drošības mums abiem.
Še...
zem smaidiem slēpjas dunči.
Jo tuvāks asinsrads, jo tuvāk asins.
Nu slepkavības bulta izšauta, bet nav vēl zemē kritusi.
Visdrošāk, ja bēgam nost no mērķa.
Tādēļ projām! Un žigli zirgos, kam vēl glābties gribas.
Lūk, Makdafs nāk.
Kā iet nu pasaulē?
Vai zināms jau, kas izdarījis asiņaino darbu?
Tie, kurus Makbets nokāva.
Ak debess! Kāds bij' tiem nolūks?
Tie bija uzpirkti.
Malkolms un Donalbens,
karaļa dēli, ir gluži slepen aizbēguši projām.
Tad aizdomas šai lietā krīt uz viņiem.
Tad tronis kritīs laikam Makbetam.
Patlaban izvēlēts un ceļo jau uz Danzinanu kronēties.
Vai jūs uz Danzinanu brauksiet?
Nē, brālēn, uz Faifu.
Nu...
Bet es uz pirmo.
Lai neviļ cerības, kas tagad aust. Ardievu.
Jauns apģērbs nemēdz būt tik ērts kā vecs.
Kam atliek vēl prāta kāds gabaliņš Kam atliek vēl prāta kāds gabaliņš
Hei! Lietus līst, vēji tie šņāc
Lai nāk vien kas nākdams Daudz nebēdā viņš
Jo lietus ik dienas jau šļāc
Es septiņdesmit gadu atminos
un šinī laikā esmu pieredzējis
daudz baigu brīžu, lietu savādu,
tomēr viss ir nieks, kad jāredz tādas šaušalas kā šonakt.
Labo tēt.
Tu redzi: debesis
par ļaužu darbu sadusmojas, draud šai asinsskatuvei. par ļaužu darbu sadusmojas, draud šai asinsskatuvei.
Jau diena sen,
bet tumsa aizsedz dienas spīdekli.
Vai nakts ņem pārsvaru vai diena kaunas?
Lūk, tumsība vēl aprok zemes vaigu, kad dzīvinošai gaismai bij' to skūpstīt.
Nav dabiski, kā dabisks nav šis darbs.
Es vakar redzēju, kā peļu pūce
klūp virsū vanagam, kas lido stalti, un saplosa to gabalos.
Dankana zirgi - neticams, bet tiesa!
Šie ašie skaistuļi,
kas visai viņu sugai dara godu,
kā traki izlauzās no staļļiem ārā un gluži nevaldāmi šāvās prom,
it kā tie gribētu ar ļaudīm karot.
Kā teic, tie aprija viens otru. Kā teic, tie aprija viens otru.
Nu visu esi guvis.
Tu esi karal's, Kaudors,
Glamiss...
viss, ko burves solīja.
Bet baidos stipri, tur nebija bez viltus.
Vēl teica tās, ka tavā dzimtā tronis nepaliks.
Es būšot daudziem karaļiem par celmu.
Ja tiesa, ko tās teic...
Un jātic ir: jau Makbetam it viss ir piepildījies...
Kādēļ gan nevarētu notikt tas,
kas solīts man, kas man dod cerības?
Bet klusu! Vairs ne vārda!
Lūk, mūsu cienīgākais viesis!
Bez viņa mūsu svētkos būtu robs un neiznāktu viss
kā piederas.
Šo nakti sarīkosim svētku mielastu, uz kuru uzlūdzam ar' jūs, mans kungs. Šo nakti sarīkosim svētku mielastu, uz kuru uzlūdzam ar' jūs, mans kungs.
Vai domājat kur šodien izceļot?
Jā, labais kungs!
Gan gribējām, ka šodien mums neiztrūktu
jūsu gudrā padoma, kas vienumēr ir bijis labs un svarīgs.
Bet panāksim to rīt.
Vai ceļš ir tāls?
Tik tāls, mans kungs, ka aizņem visu laiku līdz mielastam.
Ja zirgs nav diezgan nasks,
būs stundiņa vai divas jāaizņemas no tumšās nakts.
Bet neiztrūkstiet svētkos.
Es neiztrūkšu, kungs.
No mūsu noziedzīgiem brālēniem viens aizlaidies uz Angliju un otrs uz īru zemi,
neatzīdamies par tēva slepkavām.
Bet rītu vairāk,
kad pārrunāsim kopīgi par visu, kas valstij rūp.
Ardievu! Leciet zirgos un naktī esiet klāt.
Vai Flīnss jās līdzi?
Jā, labais kungs.
Es vēlu jūsu zirgiem žiglumu un drošas kājas.
Ar to es uzticu jūs viņu mugurām.
Ardievu!
Vai tie vīri jau ir pie rokas?
Ir gan, mans kungs.
Kā liekas, vakar mēs jau runājām?
- Jā. - Pareizi, Jūsu Augstība!
Kā būs? Vai pārdomājāt, ko jums teicu?
Ziniet: tas bija Benkvo,
kas spieda jūs tik smagi,
un nevis es, kā domājāt līdz šim. Es esmu nevainīgs.
Jums izskaidroju jau viņureiz un pierādīju gaiši,
ka viņš jūs mocījis un spīdzinājis, viņš licis uzdevumu izpildīt.
Tas viss tik saprotams,
ka ārprātīgais un plānprātis pat noskārtīs un teiks:
"Te vainīgs Benkvo."
Jūs mums izskaidrojāt.
To darīju. Bet tagad apspriedīsim, kas jāievēro otrām kārtām. To darīju. Bet tagad apspriedīsim, kas jāievēro otrām kārtām.
Vai jūsu pacietība ir bez mēra, ka ļausiet tam notikt?
Vai jums...
tik lēns ir prāts, ka lūdzat Dievu par šo labo vīru,
kas pašus jūs līdz nāvei spīdzinājis un jūsu bērnus dzinis ubadzībā?
Mēs esam cilvēki, mans kungs.
Pareizi! Par cilvēkiem jūs tiešām saucaties.
Ja jums īpašs stāvoklis un piederat pie dzīves salašņām, tad sakiet to!
Tad es jums uzticēšu nodomu,
kā nokratīt šo naidnieku no kakla.
Mans kungs.
No dzīves ļauniem belzieniem es esmu tā saniknots,
ka tagad gatavs spītēt vai visai pasaulei.
Un arī mani
tā burzījusi nelaime un likten's tā plūkājis,
ka nebēdāju vairs par dzīvību - man atliek dzīvi pārlabot vai bojā iet.
Jūs abi zināt, Benkvo jūsu ienaidnieks.
Pareizi, kungs. Pareizi, kungs.
Un arī mans.
Turklāt tāds asinsienaidnieks,
ka katrs brīdis, kamēr vēl viņš dzīvs, līdz nāvei mani nospiež!
Gan spētu pavēlēt, lai atklāti ar varu viņu aizgādā no acīm,
jo tā man iegriba, bet nedrīkstu.
Lūk, tālabad es griežos nu pie jums,
aiz dibinātiem iemesliem to slēpdams no ļaužu acs.
Mēs izpildīsim visu, kungs, kā pavēlat.
Mums dzīvības nav žēl...
Jums dūša acīs spīd.
Tam vajag notikt šonakt attālāk no pils,
bet tā, ka es no aizdomām tīrs palieku.
Turklāt, lai nepaliktu šai darbā vairs ne robs, ne atskabarga,
tad līdzi jāmirst Flīnsam, viņa dēlam, kas viņu pavadīs šai tumsas stundā.
Mēs apņemamies, kungs.
Tad pagaidiet tur ārā.
Vai Benkvo aizgājis no pils?
Jā, kundze. Bet naktī būs viņš atkal atpakaļ.
Kā, mīļais draugs?
Jau atkal vienatnē,
ar drūmiem baigu tēliem kaudamies?
Kam lolot domas, kurām jāmirst reizē ar to, kas viņas modina?
Kam domāt par to, kas nav ārstējams?
Kas darīts, tas darīts!
Čūska tikai ievainota, bet nav vēl nokauta.
Vāts atkal sadzīst,
un mūsu bezspēcīgo piktumu no jauna apdraud viņas nāvīgs zobs.
Labāk būt pie tā, ko mēs uz mūžu pie miera aizsūtījām,
gribēdami sev pašiem mieru iegūt, nekā tā bez miera bezgalīgās mokās vārgt. gribēdami sev pašiem mieru iegūt, nekā tā bez miera bezgalīgās mokās vārgt.
Nu Dankans kapā.
Vairs dzīves maiņu drudzis nemāc viņu.
Valsts nodevība vilka ļaunu lomu. Ne tērauds ass, ne naids,
ne nāves zāles, ne uzbrukums vairs viņu netraucēs.
Nāc, mīļais! Dzen no pieres tumšās grumbas
un saņem viesus priecīgi un jautri.
Ak, mana sirds ir skorpionu pilna!
Tu zini tak, ka Flīnss un Benkvo dzīvo.
Un viņa raksturs ir tik karalisks, ka izsauc bijību.
Viņš drošsirdīgs uz katru apņemšanos.
Šo varonību spēcina gaišs prāts,
kas drosmi ved pie droša galamērķa.
Viņš vienīgs visā pasaulē man bīstams.
Nomierinies!
Viņš burves izbāra, kad viņas troni vispirms apsolīja man,
un pavēlēja, lai vēstot arī viņa likteni. un pavēlēja, lai vēstot arī viņa likteni.
Tad viņas reģoja, viņš būšot ciltstēvs daudziem karaļiem,
turpretim man tās neauglīgu kroni galvā lika
un rokā deva nokaltušu zizli,
ko sveša roka laupīs manai dzimtai,
jo troni nemantošot vis mans dēls.
Ja tiesa tas, tad Benkvo dzimtas labā es aptraipīju sirdi.
Viņa labā es nonāvēju krietno Dankanu.
Uz mūžu pazaudēju sirdsmieru.
Turklāt vēl nemirstamo dvēseli es ieķīlāju ļaužu ienaidniekam,
lai viņam nāktu tronis!
Lai Benkvo pēcnācējus celtu godā!
Bet nemirstīgi viņi tomēr nav.
Tas mani stiprina.
Tie mirstīgi, un tādēļ drosmi!
Pirms sikspārnis no paslēptuves skries,
pirms naktsvaboles, laiski dūkdamas,
uz miegu gurdo nakti iezvanīs un sauks uz darbu tumšos burvju spēkus,
kaut kam būs jānotiek, kas briesmas sacels. kaut kam būs jānotiek, kas briesmas sacels.
Kam jānotiek?
Nē, paliec bezvainīga no līdzdalības, sirsniņ,
tad par iznākumu būs prieks jo lielāks.
Nāc jel, aklā nakts!
Slēdz līdzcietīgās dienas laipno aci.
Ar neredzamu, asiņainu roku
dzēs, tumšā nakts, no dzīves grāmatas to, kas ar bailēm manu sirdi pilda.
Jau tumst,
un vārnas skrien uz drūmo mežu.
Jau labie dienas bērni darbus beidz,
bet tumsas darbinieki laupīt steidz.
Tu brīnies? Klausies tad:
kas ļauni sācies, ļaunumā smeļ spēku.
Kas lika nākt tev talkā mums?
Makbets.
Kā viņam neuzticēties? Viņš gaiši mums izskaidro,
kas darāms, - gluži tā, kā mums bij' aizrādīts.
Tad paliec še.
Tur uguns. Uguns!
Šurp uguni!
Būs naktī lietus.
Lai līst tas zemē!
Flīns!
Bēdz, manu Flīns, bēdz!
Še guļ tik viens. Dēls izsprucis no rokām. Še guļ tik viens. Dēls izsprucis no rokām.
Tik pusdarbs, svarīgākā puse vējā.
Nu labi! Iesim paziņot, kas darīts.
Ko teiksi tu, ka Makdafs liedzas nākt pēc mūsu pavēles?
- Tu aicināji? - Augstība!
Jūs zināt, kā pēc amata un kārtas jums jāsēžas.
Mans sirsnīgs "sveiks" jums visiem.
Tūliņ ies apkārt kauss.
- Tev asinis uz pieres. - Tās Benkvo asinis.
Tev ārpusē tās patīkamāk redzēt kā viņam iekšpusē.
Vai viņš jau beigts?
Jā, rīkle pušu, es to izdarīju.
Tu slavenākais rīkļu griezējs!
Ne mazāk slavens tas, kas darījis to pašu Flīnsam,
un, ja tu tas esi, tad tev nav līdzīga.
Kungs karali...
Flīnss izspruka.
Tad uzbrūk man no jauna tā pati kaite. Biju vesels jau.
Bet Benkvo taču drošs?
Jā, labais kungs,
viņš jau drošā kapā, ar dividesmit dziļām vātīm galvā,
no kurām mazākā ir nāvīga.
Nu vecā čūska beigta,
bet aizbēgušais čūskulēns ar laiku kļūst nāvīgs,
kaut tagad vēl bez zobiem.
Ejiet!
Mans kungs, jūs līksmojat par maz. Mans kungs, jūs līksmojat par maz.
Paldies, ka atgādini.
Es novēlu jums visiem ēstgribu un veselību!
Abas.
Lūdzu, Augstība!
Še būtu kopā visas zemes krāšņums,
ja netrūktu mums cienījamā Benkvo.
Tak vēlētos es drīzāk, ka no svētkiem to attur vēsums, nevis kāda liksta.
Viņa neierašanās liek kaunā viņa vārdu.
Augstība, vai nepatiktu pagodināt mūs ar savu līdzdalību?
Šī vieta vēl ir tukša.
Kas Jūsu Augstību tā uztraucis?
Kurš man to darījis?
Ko, augstais karali?
Tu nevari man teikt, ka mana vaina.
Kam krati savas asiņainās sprogas tu uz mani?
Kungi, celsimies, jo valdnieks slims. Kungi, celsimies, jo valdnieks slims.
Nē, draugi, palieciet!
Šī kaite viņam jau no mazām dienām.
Es lūdzu, sēdieties!
Šis sasirgums ir acumirklīgs, drīzi atkal pāries.
Vai esi vīrs?
Jā, drošsirdīgs turklāt,
kam netrūkst drosmes uzlūkot pat to, no kura nobālētu nelabais.
Nē, blēņas! Baiļu iedomas!
Būs atkal tas tavs iedomātais duncis, kas toreiz ceļu rādīja pie Dankana.
Kā es te stāvu! Viņu redzēju!
Ak, kauns! Ak, kauns!
Ja smadzenes no galvas izsistas,
ja cilvēks miris, agrāk tam bij' gals.
Bet nu tie ceļas augšā ar dividesmit dziļām vātīm galvā
un dzen no krēsla mūs!
Tas dīvaināks kā pati slepkavība!
Prom! Prom no acīm!
Tu kauls bez smadzenēm!
Tev asins auksta!
Bez redzes spējas acis!
Prom, baigā ēna!
Prom, māņu tēls! Prom, māņu tēls!
Nu redz...
viņš pazuda.
Nu esmu atkal vīrs.
Bet nebrīnieties, mani cēlie draugi.
Man neparasta kaite. Kas mani pazīst, zina - tā niecīga.
Viss prieks jau izjaukts,
svētki samaitāti ar tavu uztraukumu.
Kā tur lai nebrīnās, kad tāda būtne kā nejaušs mākon's vasarā mūs pārsteidz?
Par saviem prātiem šaubos, domādams,
ka spējat uzlūkot jūs šādu skatu,
un jūsu vaigiem sārtums nezūd, kamēr es aiz bailēm kļūstu bāls.
- Kungs, kas par skatu? - Es lūdzu, vairs ne vārda!
Citādi viņš taps jo slimāks. Jautājumi to kairina.
Jums visiem labu nakti!
Nav svarā aiziešanas kārtība, tik ejiet visi reizē!
Labu nakti! Un veselību Viņa Augstībai!
Jums visiem saldu dusu!
Tas prasa asinis.
Jo asins...
brēc pēc asins.
Stāsta, citkārt akmeņi ir kustējušies, koki runājuši.
Nereti pareģi un zīlnieki no kraukļiem, kovārņiem un žagatām
ir zīmes smēlušies un atklājuši visslepenāko slepkavu.
Vai ir jau vēls?
Jau rīts ar nakti sacenšas par varu.
Ko teiksi tu, ka Makdafs liedzas nākt pēc mūsu pavēles?
Tu aicināji?
Šī ziņa nāk man aplinkus. Bet drīzi aicināšu. Šī ziņa nāk man aplinkus. Bet drīzi aicināšu.
Nav nevienas mājas, kur nebūtu man uzpirkts sulainis.
Rīt agri pasteigšos pie burvju māsām. Tām vairāk jāizpauž.
Par dziļu asinīs man kājas stieg
un griezties atpakaļ nav mazāk grūti, kā tālāk brist.
Baigs nodoms žņaudz man krūti un roku mudina.
Tam notikt būs, pirms prāts vēl skaidrībā par viņu kļūs.
Tev miega trūkst, kas spēkus spirdzina.
Jā, iesim dusēt.
Man iesācēja bažas prātu maldina. Diemžēl
mēs savos darbos esam jauni vēl.
Ir laiks.
RĪTDIENA
Īkšķis niezēdams man teic
kaut kas ļauns uz alu steidz.
Jūs tumšās, slēpumainās pusnakts būtnes,
ko jūs še darāt?
Darbu, kam nav vārda.
Jūs zvērinu
pie burvja mākslas, dodiet man atbildi!
Lai visa pasaule vai postā iet, bet atbildiet, ko prasu!
Runā!
- Prasi! - Atbildēsim.
Nu atbildēt ar savu muti mums, vai gribi dzirdēt mūsu meistarus?
Sauciet viņus! Gribu redzēt tos.
Katliņ, maisies, burbuļo!
Vāries, virum, mutuļo!
Katliņ, maisies, burbuļo! Vāries, virum, mutuļo!
Katliņ, maisies, burbuļo! Vāries, virum, mutuļo...
Bandubērna pirksts, ko māte
nožņauguši purva gātē.
Āža žults ar jūda īksti,
driģene ar īves rīksti. driģene ar īves rīksti.
Kuras slepen dabūtas tad, kad mēness tumšojas.
Ērma asinis vēl klāt.
- Liec tik iekšā! - Liec tik iekšā!
Katlam apkārt sanāciet,
ķidas iekšā sametiet!
Viss lai kopā sajaucas,
burvīgs virums izvārās!
Nu saki man, tu nezināmā vara...
Viņš jau saprot, ko tu domā. Klaus', ko viņš saka tev, un liec to omā!
Makbet! Makbet! Makbet!
No Makdafa,
no Faifas tana baidies!
Paldies par to, lai esi tu kas būdams!
Tu aizskāri man īsto baiļu stīgu. Tik vienu vārdu vēl…
Viņš pavēles neklausīs.
Še ir cits, vēl spēcīgāks kā pirmais.
Makbet! Makbet! Makbet! Makbet! Makbet! Makbet!
Ja trejas ausis būtu man, ar visām klausītos.
Brien asinīs uz priekšu nenorimis
un smej par visu zemes varu.
Tev nava bīstams, kas no sievas dzimis.
Ja tā, lai Makdafs paliek dzīvs. No viņa man nav jābīstas.
Tak, lai drošībā es būtu divkārt drošs, es ņemšu liktens ķīlu.
Tev tomēr jāmirst.
Tad bālai bailei uzsaukšu: "Tu melo!"
Un gulēšu par spīti pērkoniem.
Bet kas ir tas? Kas tā par karalisku atvasi,
kam valdinieka kronis pušķo pieri kā varas zīme?
Klausies, nerunā!
Makbet, tu paliec nepārspējams, nebaidies,
pirms Birnammežs uz Danzinanu ies.
Tas nenotiks nekad!
Kurš pavēlēs, lai mežs uz karu iet? Kurš kokus spēs no saknēm atraisīt?
Bet sirds vēl kāro vienu lietu zināt.
Ja jūsu māksla spēj to izdibināt, tad sakiet man, Ja jūsu māksla spēj to izdibināt, tad sakiet man,
vai Benkvo dzimums kļūs par valdniekiem?
Nē, vairāk neprasiet!
Vairāk neprasiet.
Vai burves neredzējāt?
- Nē, mans kungs. - Tās negāja jums garām?
Tiešām ne, mans kungs.
Lai mēra dīgļi viņu gaisu pilda.
Lai nolādēts ikviens, kas viņu māņiem tic!
Es dzirdēju še aulekšojam zirgus. Kas te bija?
Te bija divi trīs, kas nesa ziņu,
ka Makdafs aizbēdzis uz Angliju. ka Makdafs aizbēdzis uz Angliju.
- Uz Angliju? - Jā, kungs.
Spārnots laiks! Tu aizskrien priekšā manam nodomam.
Nu turpmāk
sirds pirmā vēlēšanās būs manām rokām pirmais darbs.
Ko lēmis prāts, to izpildīt tūlīt! Kas nodomāts, uz vietas darīt!
Ieņemšu uz pēdām Makdafa pili līdz ar īpašumu.
Un šķēpa asmens trāpīs viņa sievu un bērnus
līdz ar visiem radiniekiem no viņa cilts.
Es nedraudu par niekiem!
To izpildīšu, pirms mans nodoms atdziest!
Bet gari lai vairs nerādās man acīs!
Es tiešām neizprotu lietas šīs.
Makbets apdraud laipno Dankanu.
Kad viņš bij' miris,
tad krietnais Benkvo par vēlu paliek ceļā.
Var teikt, ka Flīnss to nokāvis, jo kādēļ gan viņš aizbēga?
Tik vēlu nedrīkst ceļot! Arī Makdafs vairs viņa žēlastības nerodot.
Vai zināt, kur viņš tagad dzīvo?
Malkolms, Dankana dēls, kuru šis...
varmāka no mantniecības izstumj,
ir angļu galmā.
Arī Makdafs ir tur un lūdz pēc palīdzības.
Šī ziņa esot tik ļoti uztraukusi karali, ka viņš patlaban gatavojas karam.
Svēts eņģelis lai skrien uz angļu galmu
un pasludina vēsti,
lai svētība drīz grieztos atpakaļ uz vārdzināto tēvzemi...
kura zem nolādētas rokas vaid. kura zem nolādētas rokas vaid.
Kāds noziegums to spieda bēgt no mājām?
- Jel pacietieties. - Viņš gan pacietās?
Tā bēgt bij' aplam.
Ja ne mūsu darbi, tad bailes dara mūs par nodevējiem.
Jūs nezināt, vai vadīja to bailes vai apdoms.
Apdoms!
Tā pamest sievu, bērnus, īpašumus, iedzīvi
un pašam ņemt un bēgt?
Viņš nemīl mūs,
jo jūtu viņam trūkst.
Vismazākais no putniem, paceplīt's,
ar pūci cīnās tad, kad jāpasargā bērniņi.
Es lūdzu, dārgā māsīc, iegaumējiet gan vienu:
jūsu vīrs ir prātīgs, krietns un apdomīgs.
Viņš pazīst maiņu laikus, kuros dzīvojam. Viņš pazīst maiņu laikus, kuros dzīvojam.
Bet labāk klusu ciest.
Ai, briesmu laiki!
Mēs esam nodevēji, kaut paši neapzināmies.
Dzirdam baumas, ka jābīstas, bet nezinām, kādēļ.
Un satrakotā jūra svaida mūs pa bangām šurp un turp.
Sveiks, puisīt!
Tēvs dzīvs, bet tomēr viņš jau bārenītis.
Tavs tēvs ir miris.
Ko tagad iesāksi? Kā dzīvosi?
Mans tēvs nav miris, teic ko teikdama.
Jā, miris gan.
Kur nu tu ņemsi tēvu?
Nē, tu kur ņemsi vīru?
Ak, es varu sev nopirkt divdesmit jebkurā tirgū.
Tad laikam pirksi viņus pārdošanai.
No tavas runas redzams viss tavs prātiņš, un tiešām prāta diezgan taviem gadiem. No tavas runas redzams viss tavs prātiņš, un tiešām prāta diezgan taviem gadiem.
Māt, vai mans tēvs bija nodevējs?
Jā, bija gan.
Kas ir nodevējs?
Kas zvēr, bet netur vārdu.
Vai nodevēji visi, kas tā dara?
It visi, kas tā dara, nodevēji un tādēļ pakarami.
Kas lai viņus pakar?
Godīgie ļaudis.
Nu, tad ir gan muļķi šie zvērētāji un vārda neturētāji,
jo viņu ir tik daudz, ka viņi labos ļaudis var viegli pārspēt un pakārt tos.
- Kundze. - Kā tu pļāpā!
Dievs palīdz, kundze!
Jums gan esmu sveša, bet es jūs pazīstu un augsti cienu.
Man šķiet, jums tuvas briesmas draud.
Ja drīkstu dot jums padomu,
tad bēdziet prom,
ar visiem bērniem prom!
Kurp lai bēgu? Es neapzinos ļauna.
Bet tagad saprotu.
Es esmu pasaulē, kur darīt ļaunu dažkārt slavējams,
bet darīt labu - bīstami un aplam.
Ja tā, ko palīdz mana pretošanās,
kad saku: neapzinos ļauna?
Kur jūsu vīrs?
Tik sagānītā vietā ne, kur viņu var sastapt tāds kā tu.
- Viņš nodevējs. - Tu melo!
- Nē! - Vai re! Tu nelga!
Nē, nē, nē! Nē!
Nē! Nē! Nē!
Nāc, uzmeklēsim vienmuļīgu ēnu,
kur savas skumjas izraudāt. kur savas skumjas izraudāt.
Nē, šķēpus labāk meklējam
un turamies kā vīri par vārdzināto tēviju.
Ik rītu atkal atskan vaimanas un raudas
no atraitnēm un bāreņiem, un gaudas debesīs uz augšu kāpj,
un debess sāpju klaigas atkārto - tā Skotu zemei līdzi jūt.
Tas viss var būt, ko teicāt.
Šis varmāka, no kura vārda vien uz mēles tulznas metas,
reiz bija cienīgs vīrs.
Skat, kas tur nāk?
Mans krietnais brālēns.
Sveiks!
Jā, nu pazīstu.
Lai labais Dievs jo drīzi novērš visu, kas mūs no tēvijas dzen projām!
Āmen!
Vai Skotijā vēl viss pa vecam?
Posta zeme!
Tā sevis nepazīst.
Tā nav vairs mūsu māte, bet kaps.
Tur neredz vairs nevienu smaidām, vien tos, kas nesaprot nekā.
Tik raudas, vaimanas tur satricina gaisu, bet nav, kas tajās klausās. Tik raudas, vaimanas tur satricina gaisu, bet nav, kas tajās klausās.
Tur dziļas skumjas ir tik parastas.
Kāds sāpju notikums visjaunākais?
Kas noticis pirms stundas, ir jau vecs,
jo katra minūte nes jaunas skumjas.
Kā klājas manai sievai?
Nu, it labi.
Un maniem bērniem?
Arī labi.
Vai negantnieks tiem netraucēja mieru?
Tie bija netraucēti vēl, kad šķīros.
Cik skops tu vārdos! Saki, kā tur klājas?
Kad devos šurpu, ziņām smagi apkrauts,
bija runas, ka bruņojas uz karu daudz krietnu vīru.
Tagad laiks iet palīgā.
Ja jāsiet šurp, augs vīri kā no zemes, pat sievas dosies kaujā,
gribēdamas šo jūgu nokratīt.
Lai viņi nebaidās.
Mēs jāsim turpu.
Angļu karalis dod palīgā mums Sivardu ar desmittūkstoš vīriem.
Viņš patiesi starp kristīgiem visdrosmīgākais kareivis. Viņš patiesi starp kristīgiem visdrosmīgākais kareivis.
Kaut varētu šo prieka vēsti atsvērt ar līdzīgu.
Es vēstīšu jums vārdus, kas izkliedzami tuksnesī,
kur nedzird tos neviena auss.
Uz ko tie attiecas?
Uz visiem mums?
Vai bēdu ziņa satriec tikai vienu sirdi?
Katrs godīgs cilvēks jūt sāpes līdzi,
kaut vēsts visvairāk trāpa...
tik tevi vienu.
Ja mani, neslēp it nekā. Es gribu tūdaļ zināt.
Lai tavas ausis neienīst uz mūžu manu mēli,
kad tām būs jāizdzird tik baigas skaņas kā nekad.
Šķiet, nojaušu.
Tava pils ir ieņemta. Sieva un bērni visbriesmīgākā kārtā nobendēti.
To visu atstāstot...
es viņu nāvei pievienotu vēl ij tavu. es viņu nāvei pievienotu vēl ij tavu.
Žēlīgs dievs!
Kas ir?
Ļauj skumjām runāt!
Klusas skumjas plūst un pilda sirdi, kamēr viņa lūst.
Un bērnus arī?
Sievu, bērnus, kalpus - ko vien tur atrada.
- Un sieva ar' pagalam? - Kā jau teicu.
Ko darīt!
Atriebšanās dziedēs mūs
no gaužām bēdām.
Bērnu viņam nav!
Un visus manus mīļos luteklīšus?
Tu teici - visus?
Pekles nezvērs! Visus?
Ko, visus manus cālīšus ar māti ar vienu rāvienu?
- Kā vīrs ar bēdām cīnies. - Es gribu to!
Bet tās man arī jāsajūt kā vīram. Bet tās man arī jāsajūt kā vīram.
Tik atmiņa vēl paliek: man ir bijis un izbijis visdārgākais virs zemes.
Vai tiešām debess neapžēlojās par viņu nāvi?
Noziedzīgais Makdaf,
tik tava vaina tam par iemeslu.
Ne viņu noziegums, bet tikai mans
tiem nesa nāvi.
- Dievs lai viņiem žēlīgs! - Šī nelaime lai top par tava šķēpa galodu.
Nu pārvērt skumjas kaislās dusmās! Drosmi iekvēlo!
Gan varētu es ļaut, lai manas acis rāda sievas dabu un mēle - lielībnieka.
Tomēr novērs ikkatru kavēšanos, žēlīgs Dievs,
un nostādi šo skotu zemes velnu man pretī,
lai sasniedz to mans šķēps.
Ja tad viņš izbēg...
lai Dievs tam piedod.
Kad viņa staigāja pa miegam?
Kad Augstība aizgāja pie karapulkiem,
es redzēju, ka viņa piecēlās no gultas, uzvilka naktstērpu,
atslēdza rakstāmgaldu, izņēma papīru,
salocīja to, ņēmās rakstīt, izlasīja,
aizzīmogoja un tad likās atkal gulēt.
Un tomēr viņa bija visdziļākā miegā.
Kad viņa tā pa miegam
staigāja un darbojās,
vai dzirdējāt viņu arī ko runājam?
Tādus vārdus, kungs, kurus nevaru atkārtot.
Ne jums, ne citam kādam,
jo man trūkst liecinieku, kas manus vārdus apstiprinātu.
Lūk, tur viņa nāk!
Gluži tā viņa mēdz staigāt, un varu galvot, ka viņa cieši aizmigusi.
- Pavērojiet viņu. Nostājieties sānis. - Acis viņai atvērtas.
Jā, bet redzes spēja aizvērta.
Kur viņa sveci dabūja?
Tā dega viņai pie gultas. Tā viņa pavēlējusi.
Ko viņa tur dara?
Lūk, viņa berzē rokas.
Es redzēju, ka viņa tā rosījās veselu stundas ceturksni.
Še vēl viens traipeklis.
Klau! Viņa runā.
Nost, sasodītais traipekli! Nost, es tev saku!
Viens... divi.
Nu laiks ķerties pie darba.
Pekle ir tumša!
Kauns par tādu vīru kā tu, kauns! Kareivis un tik bailīgs!
Kam mums bīties, ka uzzinās, ja nekāda vara nevar saukt mūs pie atbildības.
Bet kas to būtu domājis, ka šai vecajā vīrā tik daudz asiņu! Bet kas to būtu domājis, ka šai vecajā vīrā tik daudz asiņu!
Faifas tanam bija sieva. Kur viņa tagad?
Kas?
Ne vārda, vīriņ, ne vārda vairs par to.
Ejiet, ejiet! Jūs zināt to, kas jums nav jāzina.
Esmu pārliecināta, viņa pateica to, ko nevajadzēja teikt.
Aizvien vēl ož pēc asinīm.
Visas Arābijas smaržas nevar aizdzīt šo smaku no manas mazās rociņas.
Kas par nopūtu!
Viņas sirdij ir smaga nasta.
Šo slimību ārstēt nav manos spēkos. Šo slimību ārstēt nav manos spēkos.
Bet esmu pazinis cilvēkus, kuri staigāja pa miegam
un tomēr nomira gultā svētītā nāvē.
Dievs! Dievs, piedod mums.
Mazgā savas rokas, uzvelc naktssvārkus.
Tu izskaties tik bāls!
Es saku vēlreiz: Benkvo sen ir aprakts, viņš nevar uzcelties no kapa.
Šalc baigas vēstis.
Nedabiski darbi mēdz nedabiski uztraukt apziņu.
Nereti noziedzīgas dvēseles sūdz savus grēkus mēmam spilvenam.
Tai vajadzīgs ne ārsts, bet garīdznieks.
- Vai viņa tagad ies gulēt? - Taisnā ceļā.
Klauvē pie vārtiem. Nāc, nāc!
Nāc, nāc. Dod man roku!
Kas noticis, to nevar vairs mainīt.
Gultā!
Kas tas par mežu?
Tas jau Birnammežs.
Jau angļu pulks ir tuvu. Malkolms,
Sivards un Makdafs ir tam priekšgalā.
Tie deg aiz atriebības.
Ko dara varmāka?
Ar lielu steigu nocietina Danzinanu.
Runā, viņš esot ārprātā.
Turpretī citi to iztulko par aizgūtniskām dusmām.
Bet tiesa, viņš vairs nespēj savaldīt nekādiem spaidiem izjukušo lietu.
Viņš jūt, cik ļoti slepkavība līp pie viņa rokām.
Kas paliek, klausa tam aiz bailēm vien, bet ne aiz mīlestības.
Nu pats viņš jūt, ka valdniekgods tam nepiegulst -
kā zagtas milža drānas pundurim.
Pats velns lai tevi melnu svilina, tu bālais diedelniek!
Kam lūkojies kā stulba zoss?
- Nāk desmittūkstoš... - Zosu, lempi?
Karavīru, kungs! Karavīru, kungs!
Ej berzē seju, sārto savas bailes, tu pienapuika!
Kas par karavīriem?
Lai jupis tevi parauj!
Tavs bālais vaigs visapkārt iedveš bailes.
Kas par karavīriem, bālģīmi?
No Anglijas.
Ej projām, pazūdi!
Seiton!
Man, viņus redzot, sirds vai lūzīs... Šurp, Seiton!
Šis grūdiens mani gāzīs vai cels uz visiem laikiem.
Jau diezgan ilgi esmu dzīvojis.
Mans mūža koks sāk vīst un dzeltēt.
Pēc tā, kas vecās dienās dzīvi saldina,
kā cieņa, mīla, paklausība, draugu atspaids,
es lūkot nedrīkstu.
Seiton! Kas vēl no jauna dzirdams?
Viss taisnība, mans kungs, kā ziņots.
Es cīnīšos, līdz man miesu nokapās no kauliem!
- Dod bruņas šurp! - Vēl laika diezgan.
Es apvilkšu. Sūti vairāk jātnieku,
lai zemi izlūko. Pie karātavām tos, kas muld par bailēm!
Dod bruņas šurp!
Ko dara slimniece?
Ne tik daudz slima, kungs,
cik nomocīta drūmiem domu tēliem, kas laupa viņai mieru.
Ārstē viņu!
Vai nevari tu dziedēt slimu garu?
Rauj skumju saknes tai no atmiņas un izdzēs rūpju rakstus smadzenēs!
Dzen prom ar saldām aizmirstības pilēm no viņas krūtīm postītāja vielu,
kas viņas sirdi žņaudz.
Še tikai slimnieks pats var līdzēt sev.
Met suņiem savas zāles! Nieki viss!
Seiton! Jātniekus!
Es nebīstos. Lai posts un nāve dveš,
pirms nekustas no vietas Birnammežs!
Ikkatrs vīrs lai nocērt mežā zaru un nes to priekšā sev.
Tas notiks.
Kā dzirdams, varmāka vēl Danzinanā. Uz sevi paļaudamies,
viņš tur vien gaida mūsu uzbrukumu.
Tā viņa lielā cerība. Tā viņa lielā cerība.
Tam visi kalpo tik aiz piespiešanas
un ne ar sirdi.
Lai izkar karogus uz āra vaļņiem!
Visapkārt kliedz: "Tie nāk!"
Bet stiprā pils šim aplenkumam spītēs.
Lai tie guļ, līdz bads un drudzis nomērdē.
Jūs vediet priekšpulkus!
Un es ar Makdafu - mēs izpildīsim citu, kas vēl darāms.
Ja negantnieka pulki rādītos, Ja negantnieka pulki rādītos,
mēs gribam mirt, ja nepārspējam tos.
Tas mūsu pienākums. Lai sākam kauju!
Šurp! Šurp!
Ja mūsējie tos nebalstītu,
mēs stātos viņiem pretī vīrs pret vīru
un padzītu uz mājām.
Jau tuvu diezgan.
Lapu segu nost! Un rādieties, kas esat.
Lai taures piepildās ar dvašas sparu
un aicina uz asiņainu karu!
Kas tas par troksni?
Tur kliedza sievietes, mans labais karali.
Man notrulusi baiļu sajēga.
Ja agrāk dzirdējis
es naktī būtu ķērkšanu, es stingtu bailēs.
Nu mati man vairs stāvus neslejas pie šausmu stāsta
un netrīs, it kā dzīvi būtu tie.
Kas tur kliedza?
Kungs, karaliene nomirusi.
Tā būtu varējusi vēlāk mirt.
Vēl laika būtu diezgan šādai vēstij.
Nāk rītdiena un atkal rītdiena,
un sīkiem soļiem dien' no dienas lien,
līdz pēdēj's laika sprīdis nostaigāts. līdz pēdēj's laika sprīdis nostaigāts.
Tā aiziet visas mūsu vakardienas uz kapu, lāpām ceļu rādot.
Īsā mūža svece, tu esi izdzisusi.
Dzīvība ir ceļojoša ēna...
nabags aktieris, kas brīdi paplātās uz skatuves
un vēlāk nav vairs dzirdams.
Tā plānprātiņa teika šausmīga...
un trokšņa pilna, bet bez nozīmes.
Man būtu, žēlīgs kungs, jums jāvēstī, ko redzēju nupat,
bet nezinu, kā to lai saku.
Nu saki, nekavējies!
Kad skatījos uz Birnamu, man pēkšņi izlikās,
ka mežs sāk kustēties.
Lai ciešu jūsu dusmas, ja nav tiesa.
Trīs jūdžu tālumā jūs pats to varat redzēt, ka birze kustas. Trīs jūdžu tālumā jūs pats to varat redzēt, ka birze kustas.
Ja tu melus runā,
tad dzīvs pie pirmā koka karāsies, līdz izdēdēsi.
"Tu nebīsties, pirms nenāk Birnammežs uz Danzinanu."
Un tagad kustas mežs uz Danzinanu.
Pie ieročiem! Pie ieročiem un prom!
Ja tiesa, ko viņš teic,
tad Danzinanā mums nav vairs slēpšanās un palikšana.
Uz kauju!
Dragā, posti, kara auka!
Ja mirt, mēs mirsim visi kaujaslaukā!
Kā tevi sauc?
Tu drebēsi, to dzirdot.
Nē.
Pat ja tavs vārds vēl svelošāks kā pekles uguns.
Makbets ir mans vārds.
Pats nelabais man nevar nosaukt vārdu tik nīstamu.
Un ne tik bīstamu.
Tu melo, nelieti!
To pierādīšu tev ar savu šķēpu. Melis!
Tu no sievas dzimis.
Griez, pekles nezvērs, krūtis pretī!
No visiem tev visvairāk griezu ceļu. Ej atpakaļ!
Jau tavas dzimtas asins par daudz man sirdi spiež.
Man vārdu trūkst.
Lai šķēps par mani runā!
Zvel tādam, ko tu vari ievainot. Jo burvju spēks man sargā dzīvību Zvel tādam, ko tu vari ievainot. Jo burvju spēks man sargā dzīvību
un ne no viena nebīstos, kas dzimis sievietei.
Tad šaubies par šo spēku!
Lai ļaunais gars, kam kalpoji līdz šim,
tev pasaka, ka Makdafs mātes miesām pirms laika izgriezts.
Lai lāsti plūst pār mēli, kas to saka!
- Es negribu ar tevi cīnīties. - Ja drosmes trūkst, tad padodies!
Nē, nepadošos, lai nebūtu šim zēnam Malkolmam
no kājām pīšļi jāskūpsta un jādzird ļaužu apsmiekli.
Kaut Birnammežs uz Danzinanu nācis, kaut nav mans pretinieks
no sievas dzimis, es tomēr cīnīšos, cik spēka būs.
Nu zvel, Makdaf.
Lai nolādēts, kas pirmais uzsauc: gana!
Sveiks, Skotu karali!
PĒC VILJAMA ŠEKSPĪRA LUGAS MOTĪVIEM PĒC VILJAMA ŠEKSPĪRA LUGAS MOTĪVIEM
Izmantots Friča Adamoviča tulkojums
Izmantots Raiņa "Karaļa Līra" tulkojums