POD POVRŠJEM
Mama!
Na pomoč! –Je Tuva tu?
Kje je Tuva?
Je Tuva tu? Kje je? –Morali bi plavati pod pomolom.
Tuva, tu sem.
Dajmo, Tuva.
Dajmo.
Tuva …
Ida, morala bi paziti nanjo.
Če bi umrla, bi bila ti odgovorna.
Mama.
Veš kaj, ljubica? Sredi noči je, spati moraš.
Greš plavat? –Potapljati se moram.
S Tuvo in babico. –Imaš obute nogavice?
Ja, drugače dobiš mrzle noge, a obstajajo gumijaste nogavice.
Šla se boš potapljat, ko boš malce večja.
Kje bomo stanovali, ko se bosta z očkom razšla?
Kdo pravi, da se bova razšla? –Erik pravi, da se morata.
Zato očka živi v drugi sobi.
Ne bova se razšla.
Vse bo v redu. Častna beseda.
Izvoli. Nosiš spodnje perilo? –Mislim na toploto.
Tu noter drži 30 stopinj. –Na Filipinih ni potrebno.
Štirje meseci lahkega zaslužka.
Nor si, da počneš to vso zimo.
Zadnja ledena kopel.
Glavni propeler je videti v redu.
Majhna poškodba na enki in trojki. Nič posebnega.
Dobro. Nadaljuj do potisnika. –Sem že na poti.
Napredovanje.
Potrdi zaustavitev v napravi. –Ja, potrjeno.
Spuščam se v cev.
Kako je videti? –Kot običajno sranje.
Vrvi, niti.
Trajalo bo 15 minut.
Ledeno mrzlo je. Morala bi obleči drugo spodnje perilo.
Ne bi morala misliti na toploto?
Čez štiri dni
boš to delal sam.
Površje? Propeler se je premaknil.
Most ve, da sem tu? –Bi lahko bil tok?
Nobene sile ni tu. Propeler se je zavrtel.
Bilo je mehansko gibanje. Propeler se vrti!
Tuva! –Spusti me!
Nihče ni kriv.
Tuva! –Nehaj!
Tuva! –Spusti me!
Ida! –Hej.
Jutro. Zgodnji začetek? –Ne, če imaš male otroke.
Kaj je s tvojo roko? –Nič.
Vzeli bomo tvoje kovčke, mama te čaka.
Mama!
Zdravo, Tuva. –Zdravo.
Hej, Ida. –Hej.
Zdravo, moja punca.
Večkrat moraš priti na obisk.
Knut! Knut!
Lepo, da vaju imam obe spet tukaj.
Preživeti moramo vikend skupaj, se potapljati, biti v naravi
in biti prisotni v naši duši …
Kako so otroci? –Dobro. Tako veliki so že.
Pa Einar?
Dobro nama gre. Hodiva na terapijo.
Je to predlagal tvoj oče? Vedno si je to želel.
Dolgo terapijo. Ne moreš imeti vseh rad.
Imaš rad ali pa ne. Ne bodi kot tvoj oče.
Opazuj, kako vse razpada. –Nadaljujeva s terapijo.
Nihče ti ne pride pomagat. Koga boš izbrala?
In ne reči, da to delaš zavoljo otrok.
Ida, opravičujem se, ker sem tako ostra in stroga.
Ne bi smelo biti tako.
Ne moreš se potapljati s tem kašljem. –Čaj in spanec, pa bo.
Nocoj bomo počivale.
Zakaj trkaš?
Kaj je? –Danes v avtu …
Ne more jemati zdravil in se potapljati. Brez njih se ji …
Ni važno. –Boljše, da se spoprimeš z njo.
Mogoče več vaje.
Ni važno.
Razmišljala sem, če bi se pridružila Švedski po potopu.
Otroci te zelo pogrešajo. –V torek grem na Filipine.
Pa drugič. Lahko noč.
Lahko noč.
… na začetku dneva. Kasneje sneg s slabo vidljivostjo.
Minus pet stopinj …
Danes se bo potapljala samo v topli kadi.
Kaj, za vraga, pa počneš?
Mama bi ponorela, če bi opazila, da kadim.
Kako dolgo že počneš to? –To je drugi pes.
Greva?
Zbudi se. Glej.
Živjo. Predrta guma? –Ja, a vlečno vozilo je že na poti.
Imaš rezervno gumo? –Pomoč pride kmalu.
Ne moreva te pustiti tu. –So že na poti.
Lahko odpreš? –Tuva, počakati hoče na pomoč.
Čarovnija je.
Zdravo.
Sta prijateljici? –Sestri.
Oziroma polsestri. –Mama se je pogosto potapljala sama.
Tuva, lahko nehaš. Tu so.
Jebeš to.
Pridi, Knut.
Zdi se poznano. Če se prav spomnim, je bila mama tu.
Očitno z mamo delata dosti stvari skupaj.
Bi se rada spraševala ali potapljala?
Hej.
Knut!
Potapljaško podjetje ima toliko stvari, da jih nihče ne šteje.
Si jih kritizirala?
Brezžična zveza.
Že dolgo se nisem potapljala s polno masko.
Daj no, godrnjavka, enostavno je.
Knut!
Pridi, sedi.
Pridi.
Knut, pridi.
Kje imaš telefon? Preveri baterijo in signal.
Imam 80% baterije in 3/4 signala.
Dobro, imava tudi satelitski telefon.
Sranje.
Stvari morava dati pod previs.
Šli bova 14 metrov navzdol tukaj, ob steni.
Tok se začne približno pri rtu.
Imeti moraš odprto.
Sistem za reže se dvigne do 5 metrov. To je najino varovalo.
Dobro? –Dobro.
Potapljač 1 je povezan.
Če se kaj zalomi.
Ida, si noter? –Prihajam.
Malce čudno je. –Sprosti se.
Malo naprej se bo razširilo.
Tesen prehod je, nato pa se razširi.
Lahko plavaš bolj umirjeno, da te lahko dohajam?
Točno tu sva bili z mamo.
Še malo.
Ozki prehod.
Dobro, tu je.
Ustavi se, pa boš nekaj videla.
Izpusti nekaj zraka ven.
Zakaj?
Zakaj moraš narediti vse tako težavno?
Nehaj! Pusti mojo opremo. –Poslušaj me, izpusti zrak.
Dovolj bo. Pridi.
Tu ne moreš dihati, zastrupila se boš.
Kot potapljaški zvon je. Lahko sva malo tu.
Glej. Mama mi je uničila nož, ko je vrezala to.
Prva prava stvar, ki sem si jo kupila z lastnim denarjem.
Oboževala sem tisti nož.
Kaj je? –Nič.
Nehaj godrnjati in momljati.
Vedno sta imeli nekaj, česar jaz nisem razumela.
Tu je vklesano v kamen. –Prav imaš, Ida.
Nisem se za to odločila. –Sem jaz kriva?
To se zgodi, ko družine razpadejo in ljudje izbirajo strani.
Kot morajo to storiti moji otroci, jaz pa ne morem storiti ničesar.
Spet se dogaja! –Nehaj.
Kaj se dogaja? Rekla si, da je vse v redu.
Slabo je.
Zebe me.
Ida …
Koliko zraka še imaš?
55.
Malo nizko je. Te zebe? –Ja, seveda me.
3-minutni varnostni postanek, potem pa greva gor.
Ida, glej to!
Sveta nebesa.
Niso nevarne, samo radovedne.
Odgovori, govorijo s tabo.
Zakaj so zbežale? –Kdo ve?
Pazi! Hudiča.
Si dobro? –To je bolelo.
Gor greva brez varnostnega postanka. –Tuva!
Tuva!
Nazaj!
Tuva!
Prihajam, Tuva!
Tuva!
Obtičala sem!
Prižgi svetilko, da te lahko najdem.
Ida, tiho bodi. –Ne morem te videti.
Tiho bodi, mirni morava biti, razumeš?
Na kakšni globini si?
22 metrov. –Dobro, poslušaj.
Obtičala sem. Pomiri se in varčuj z zrakom.
Odplavaj do dna. –Dobro.
Lepo počasi. Zaplavaj do dna, nič drugega.
Samo plavaj dol. Mislim, da blizu stene.
Spodaj sem. –Dobro. Na kakšni globini si?
33 metrov! Tuva, ne moreva biti tu spodaj.
Umiri se. Imaš rezervo. Posveti okrog.
Me vidiš? –Ne.
Imaš v žepu na nogi vrv za bojo?
Ja, mislim da.
Vrv pritrdi na nekaj, kjer koli že si.
Biti moraš hitra in me najti, preden ti zmanjka zraka.
Ne plavaj več kot 20 m. –V katero smer?
Sama izberi. Na levo.
Tuva, se ne moreš rešiti? –Ne, obtičala sem.
Moralo bi me zmečkati. –Poskusi se osvoboditi.
Ne gre. –Plavala sem 20 m.
Ne vidim te. –Dobro, prosim.
Ponovno pritrdi vrv. Ne beži stran, biti moraš hitra.
Ne morem biti daleč. Samo nadaljuj.
Tuva, ničesar ne vidim.
Povsod so samo odlomljene skale.
Koliko zraka še imaš? –35 barov. Kmalu mi bo zmanjkalo.
Dobro, umiri se. Mirno dihaj.
Varčevati moraš z zrakom. Najti me moraš, preden ti zmanjka.
Ida, vidim svetlobo od tvoje laterne. Nadaljuj.
Tu si. Vidim te.
Umiri se. –Ne, ne.
Mojbog! –Poslušaj me.
Skalo morava spraviti stran. –Ida, tiho bodi!
Končno. Ne moreva premakniti skale. –Spraviti te morava ven!
Umiri se!
Spraviti jo morava stran, Tuva!
Oprosti! –Ne moreva premakniti skale.
Umiri se, dobro ti gre.
Ida, poslušaj. Opraviti morava določene stvari.
Spraviti te morava stran, Tuva. –Lepo počasi, dobro?
V žepu na desni nogi imam markirne lučke.
Označiti moraš mesto, nato pa poiskati pomoč.
Potem pa pridi nazaj do mene z dodatnim zrakom.
Na mestu, kjer sva se potopili, sta še dve jeklenki.
Pripni vrv na bojo pri meni.
Napolni jo z zrakom, da se bo dvignila na površje.
Potem pa pojdi gor brez varnostnega postanka.
Ko boš zgoraj, poišči pomoč.
Ida? Zmoreš to. Samo poišči pomoč.
V redu sem. Pojdi na površje, gremo.
Tvoj računalnik te bo obvestil o postanku.
Ignoriraj ga, imaš rezervo. –Dobila sem opozorilo za postanek.
Ignoriraj ga. Naslednjič naredi večji postanek.
Pojdi gor in pokliči pomoč. –Dobro, grem gor.
Dobro …
Ne, ne! Pizda …
Tudi tu so se valili kamni. Telefoni in jeklenke so zlomljeni.
Lahko greš ven? –Vse je izginilo.
Tuva! –V avtu sta še dve jeklenki.
Ključi od avta so pod kamni. –Škatla za trk!
Vzemi dvigalko v prtljažniku. Nastavi čas iz bližine.
Dvigni kamen z dvigalko. V avto, hitro!
Prtljažnik.
Kaj, za vraga …
Predal za prtljago. Ne, ne. Presneto.
Ne, pizda!
Sranje!
O, mojbog.
SPROSTITEV ZADNJEGA SEDEŽA
Na pomoč!
Hiša … tam.
En kilometer.
Tuva, tu sem. –Imaš zaboje?
Nisem odprla prtljažnika. –Imaš jeklenke za zrak?
Na pomoč!
Tuva! –Kmalu mi bo zmanjkalo zraka.
Tuva, bilo je letalo. Ne vem, če so me videli.
Takoj pridi dol. Skoraj na ničli sem.
Letalo! Nazaj je!
Presneto. –Prižgi svoj ogenj v sili!
Ne morem, prižgala sem ga v mestu.
Poslušaj, na ničli sem. Vsak čas bom brez zraka.
Letalo obrača, videli so me.
Tuva! –Potapljač odklopljen.
30 sekund, prihajam!
Tuva, prihajam. Me slišiš? Kmalu bom tam.
Dobro?
Izgubila sem drugo jeklenko, ko sem obveščala letalo.
Moram jo najti. Svojo jeklenko bom pustila pri tebi, prav?
Nisem našla poti nazaj. Nisem te več našla.
Tvojo masko bom pritrdila na jeklenko. Hitro, letalo je zgoraj.
Deluje.
Letalo kroži zgoraj. Videli so me in prišli nazaj.
Spet moram gor. Hitro. –Ja, dobro. Pojdi gor!
Dajmo! Spravi se gor!
Ida, tokrat moraš narediti varnostni postanek.
Zakaj? Samo par minut sem bila spodaj.
Moram gor k letalu. Ne moreva čakati.
Ne, počakati moraš na treh metrih. –Dobro, na treh metrih sem.
Kako dolgo moram ostati? –Nemogoče je.
Letalo kroži zgoraj. –Varnostni postanek rabiš.
Imam rezervo, gor moram. –Ida, ne!
Ne, ne! –Kaj je?
Presneto, letalo je šlo. Kaj bova pa zdaj?
Tuva, kaj bova storile? –Pojdi po jopič v avtu.
Ne deluje, poskusila sem. Kaže pa hišo na zemljevidu.
Vzemi dvigalko in dvigni skalo. –Ne, hiša je boljša rešitev.
Lahko grem po pomoč. –Nihče nama ne bo pomagal.
Pojdi po dvigalko v avto. Sami bova opravili.
Tiho bodi, Knut!
Tiho bodi!
Halo?
Me slišite?
Pizda …
Pes?
Zdravo, pes. Mirno.
Smešno.
Pizda …
Pizda, ne obleke …
Skype, Skype …
Skype.
Priklopi Eyvindov telefon.
Presneto sranje!
POTAPLJAČ NA 33 M POKLIČI 112!
Pohlepni Norvežani.
Kje, za vraga, je dvigalka?
Sprej za platišča.
Trak, trak.
Dobro.
Tuva, ni bilo dvigalke, imam pa lomilko.
Z njo poskušam dvigniti kamen. –Spravi me ven, mrzlo je.
Si zamenjala jeklenko? –Malce stara je.
Ta je skoraj polna. Tuva.
To imava.
Z njo bova dvignili kamen, prav? –Ja, samo osvobodi me.
Dobro.
Dajmo, Tuva. Potisni!
Se premika? –Ne.
Preveč zraka porabim. –Koliko?
20 barov. Še enkrat bova poskusili. –Dobro.
Dobro, Tuva. Ena, dva …
Dajmo!
Oprosti, Tuva.
Se premika? –Ne, niti malo.
Več časa rabim. Povezala bom drugo jeklenko.
Kaj je narobe?
Ne odpre se. –Se je zataknilo?
Preverila sem samo vijak, ne pa tudi ventila.
Nekaj se je zlomilo. –Se ne premika?
Vrti se brez upora. Hudiča!
Mirno dihaj. Koliko zraka še imaš?
Samo še za 3 do 4 minute.
Še enkrat z lomilko. Najdi novo mesto.
Dobro, si pripravljena, Tuva? Potisni zdaj.
Potisni!
Dajmo!
Oprosti, Tuva!
Ne, ne.
Potisni svoj jopič pod skalo in ga napolni z zrakom.
Če pa nimam dosti zraka. –Samo stori!
Varnostni ventil se odpre! –Pokrij ga!
Presneto, ne gre! –Pokrij ga!
Ne deluje.
Skoraj brez zraka sem.
Izbrati moraš.
Lahko ostanem tu in diham tvoj zrak
ali pa grem gor in pogledam, če kdo pride.
Ne bo šlo. Če greš naravnost gor, boš umrla.
15–20 minut imaš. Mogoče naju bo kdo rešil.
Čakaj, Ida. Ne bo šlo.
Ko ti zmanjka zraka, vzemi mojega.
Da boš preživela. Ostani tu do konca.
Noter.
V redu je.
Žal mi je, da ni mame tu.
Hočem, da si ti.
Vzemi zrak!
Se tudi ti predaš?
Znižati moraš pritisk. –Oprosti, ker sem te pustila.
Nehaj. Prevečkrat si se dvignila.
Če greš zdaj gor, boš umrla, preden dosežeš sobo za pritisk.
Kako je šlo, ko si prišla? –Ne dobro.
Si se kje poškodovala? –Na ramenu in roki.
Tu spodaj moraš biti vsaj 30 minut.
Tako bova naredili. Ostani tu, dokler lahko.
Potem pojdi gor. Čakala te bom na kopnem.
Pazi, da se ne zastrupiš z ogljikovim monoksidom.
Štej vsako tretjo številko nazaj. –Dobro, se vidiva zgoraj.
Se vidiva kmalu.
97.
94.
91.
88.
85.
82.
79.
S površja nama lahko prinesem zrak.
Lahko dobiš več časa. –Čakaj! Imava zrak.
Pokvarjena jeklenka spodaj je skoraj polna.
Vse morava zlomiti tu.
60 sekund.
Ena, dva, tri, štiri, pet …
Sedem, osem …
Dol morava. Zrak postaja slabši.
Uspelo nama je!
Ida.
Ida?
Ida? Ida!
Ida! Ida …
Prevedel mtine
Tehnična obdelava metalcamp (DrSi)