‏- סדרה מקורית של NETFLIX -
‏הרגשתם פעם שאתם תקועים בכור המצרף?
‏לא פה ולא שם.
‏באמצע הלא נודע.
‏עמדתם פעם על הסף הזה?
‏- אוכלוסייה: 218,150 ‏גובה: 1,083 מטר -
‏אני חציתי את הסף הזה.
‏נכנסתי בדלתות שנפתחו לאפשרויות שונות.
‏פגשתי שם אנשים.
‏חלקם הפכו לחבריי.
‏וחלקם הפכו…
‏לאויביי.
‏עמדתי על הרבה סיפים בחיי.
‏כמו נחש שמשיל את עורו, ‏כמו ציפור שקמה מן האפר,
‏שיניתי את צורתי, השתניתי, צמחתי.
‏עכשיו אני שוב עומדת על הסף.
‏אני נותנת לחיים חדשים לאמץ אותי לחיקם.
‏ועדיין,
‏אני יודעת שהתעלומה הגדולה ביותר ‏שנתקלתי בה היא בתי.
‏ספר לי על הבת שלי, אוזאן.
‏איך אני יכול לעזור לך?
‏אני רוצה ללמוד איך להגן על הבת שלי.
‏ראית את מה שאדן ראתה, נכון?
‏לכן באת הנה.
‏זה היה כמו רגע שמשותף ביני לבין מישהי זרה.
‏תראי…
‏יש לאדן המון דברים בראש.
‏כל ניסיון החיים הזה,
‏גבקליטפה…
‏אז אם אתה כבר יודע,
‏ואתה טוען שאתה מגן על הבת שלי מפניי ‏כל השנים האלה,
‏אז תגיד לי, איך יכול להיות שקרה דבר כזה?
‏איך יכולתי לעשות דבר כזה?
‏רגע, אל תזוזי. אני אלך.
‏הלו, ארהאן?
‏היי. אומוט ואני הגענו למארדין, ‏רק רציתי להודיע לך.
‏אנחנו חוקרים את ההקלטה ההיא.
‏בסדר.
‏אני אצל אוזאן. רציתי לדבר איתו שוב.
‏אין לך שום דבר להגיד?
‏אני כאן בשביל הבת שלנו.
‏אז בסדר.
‏שמרי על עצמך. ‏-גם אתה.
‏יש לי תאוריה לגבי גבקליטפה, ‏אתה רוצה לשמוע?
‏ספרי לי.
‏אתה מכיר את האבנים הסגולות ‏במערה התת קרקעית?
‏לפי כמה מחקרים,
‏האבנים האלה שימשו לפתיחת העין השלישית.
‏כלומר, זאת לא ממש תאוריה ארכיאולוגית, ‏כמובן.
‏מקורות רבים אומרים ‏שלאנשים שבנו את גבקליטפה
‏הייתה יכולת תפיסה עליונה בהרבה ‏על התפיסה שלנו.
‏תראה עם מי אני מדברת.
‏הם אפילו אומרים ‏שהיה להם חיבור יוצא דופן לטבע,
‏ואפילו שהיו להם כוחות טלפתיים.
‏יש סיבה שאת מכינה ‏את העיניים האלה על החרוזים.
‏לא יודעת, אולי אני לא מציירת אותן.
‏אם חושבים על זה, ‏החזיונות של עטייה, החלומות שלי,
‏העין השלישית, בלוטת האצטרובל… ‏לא יודעת, הצ'אקרה השישית,
‏הכול בעצם מילים שונות לאותו דבר, לא?
‏שנלך?
‏אפשר לקבל חשבון?
‏באיזו שעה מור-האנניו נפתח?
‏זהו, אין לי מה עוד להגיד לך.
‏אוזאן, לא יכול להיות שזה כל מה שאתה יודע.
‏אף אחד לא חוטף ילדה ‏על בסיס כל כך מעט מידע,
‏או מגדל אותה במשך שנים.
‏אני עשיתי את זה.
‏למה? איך הם שכנעו אותך?
‏את…
‏באמת לא מבינה את הכוח של אדן.
‏היא מחפשת, נכון?
‏תשובה לשאלה, לתעלומה.
‏מה הבת שלי רוצה?
‏היא רוצה אותך, עטייה.
‏מאז שהחזקתי את אדן בפעם הראשונה, ‏כמעט בכל יום,
‏במיוחד בלילה, חיכיתי לצידה,
‏כי היא לא נרדמה.
‏אפילו שעשינו הכול לפי הספר, ‏היא עדיין לא ישנה.
‏אבל אז, עם הזמן, ‏הבנתי שהחלומות שלה הם מה שמטריד אותה.
‏אבל לאט לאט היא התגברה על זה, ‏את יודעת איך?
‏היא התחילה לצייר את אותו סמל ‏שאת ציירת בכל מקום.
‏אני חושב…
‏שאת יכולה להדריך אותה.
‏אדן?
‏אדן, איפה את?
‏זה המקום מההקלטות הקוליות.
‏משהו קרה כאן פעם, ‏משהו מספיק חשוב כדי לגרום לאנשים לדבר.
‏אבל איפה? ‏-אכן.
‏המקדש הזה נבנה במהלך העידן המסופוטמי.
‏מקדש השמש.
‏בהמשך הוא הפך לטירה רומית.
‏עכשיו זה מנזר אשורי.
‏בואי נעבור דרך החצר הזאת.
‏הסמל הזה הביא אותך לגבקליטפה.
‏חיפשת תשובה למשהו בן 12 אלף שנה. נכון?
‏אולי אדן מחפשת דבר דומה.
‏שנלך לשם?
‏שם הכול התחיל, אחרי הכול.
‏המקדשים.
‏אני לא מבינה את זה.
‏איך אימא יכולה לעשות דבר כזה לבת שלה?
‏אני חושבת שזאת ציפור, אבל מה זה?
‏לדעתי זאת עז.
‏אלה בטח החיות מתיבת נוח.
‏כמובן!
‏החיות שברחו מהמבול.
‏מעניין.
‏המקום הזה עומד כאן מאז המאה החמישית.
‏מי יודע מה הקירות האלה ראו?
‏כן, אני מניח שהם טובים בלשמור סודות.
‏הייתי בטוח שנמצא כאן משהו. ‏זה היה הסיכוי האחרון שלנו.
‏האמת היא שיש משהו.
‏זה עשוי להועיל.
‏בוא איתי.
‏היה הייתה פעם ציפור גדולה בשם סימורג,
‏שחיה על עץ החיים.
‏הציפור הזאת הייתה כל כך זקנה,
‏שהיא הייתה עדה להרס העולם ‏וללידתו מחדש שלוש פעמים.
‏סימורג נשאה את כל ידע היקום בראשה.
‏כאב וטראומה עוברים בירושה במשך דורות.
‏מרגישים את זה, אפילו בלי לחוות זאת בעצמך.
‏בנוסף לידע שלה, ‏אדן נושאת עימה את הכאב של דורות עבר.
‏אולי זה מה שהיא מנסה להתמודד איתו.
‏אנחנו משלמים על החטאים ‏של האנשים שאמורים להגן עלינו, לגדל אותנו.
‏זה לא מוזר?
‏אוזאן, אבא שלך עשה כמה טעויות גדולות,
‏אבל הוא רדף אחרי חלום.
‏להתאחד עם אימא שלך.
‏הוא חיפש אותה גם בממדים אחרים. ‏הוא רצה לאחד בין כולכם.
‏והוא התחרט על זה מאוד.
‏יום אחד, ‏קבוצת ציפורים יצאה לחפש את סימורג.
‏אחרי שהתגברו על אתגרים רבים בדרך, ‏בסוף הן הגיעו לאגם.
‏ושם… ‏-ושם…
‏ניצבו מולן ההשתקפויות שלהן.
‏והן הבינו
‏שסימורג היא לא ציפור קדושה,
‏אלא הן עצמן.
‏החוכמה שהן חיפשו לא הייתה של מישהי אחרת, ‏אלא נמצאה בתוכן.
‏והמסע האמיתי הוא זה ‏שבו אנחנו מבינים שכולנו אחד.
‏זה סיפור נהדר על סימורג.
‏ברוכה הבאה, אומוט.
‏דודה.
‏אני שמחה להיות פה.
‏התגעגעתי אלייך מאוד, יקירה. ‏-גם אני.
‏שלום. ‏-דודה שלי.
‏ברוך הבא, בן. ‏-ארהאן, ידיד שלי.
‏למה לא אמרת לי שהיא דודה שלך?
‏היא לא באמת דודה שלי, אגב, ‏אבל היא גידלה אותי.
‏תודה.
‏יש אישה.
‏מאז שפגשת אותה, החיים שלך התהפכו לחלוטין.
‏תודה על הסיפור. ‏-תודה.
‏האמת שהגענו לכאן כדי לשאול אותך משהו.
‏אירוע עצוב התרחש פעם במקדש השמש.
‏את יודעת מה זה היה?
‏אתה מדבר על הטבח?
‏טבח?
‏למה? הוא לא מצוין בספרי ההיסטוריה.
‏אכן, הוא לא.
‏הוא נמחק מכל תיעוד והוסתר מפני האנושות.
‏יודעים עליו רק מי שנולדו כאן וחיו כאן,
‏והקשיבו לסיפורים של אימא שלהם בלילה.
‏אני זוכרת.
‏היה איזה סיפור שסיפרת לי.
‏זה היה סיפור אפל, מפחיד.
‏לא אהבתי אותו, הוא עשה לי סיוטים.
‏ועכשיו? אתם רוצים לשמוע אותו עכשיו?
‏אנחנו רוצים.
‏כן.
‏יש סיפורים שלא מספרים כדי להפחיד ילדים,
‏אלא כדי להותיר חותם בראשם ובליבם,
‏כדי שיחזרו לשאול עליהם אחרי שהם גדלים, ‏כשמגיע הזמן הנכון.
‏הטבח התרחש לפני אלפי שנים,
‏כשהאדמות האלה נקראו מסופוטמיה.
‏אנשי מסופוטמיה הנאורים, ‏בעלי החשיבה המתקדמת ביותר,
‏שהאמינו בחוכמה ובידע, נטבחו.
‏לאותם אנשים הייתה גם שושלת משותפת ‏עם האנשים שחיו בגבקליטפה.
‏למה הרגו אותם?
‏כי הם היו המגינים.
‏הם הגנו על הסודות העתיקים לאורך דורות.
‏סודות עתיקים ‏בעלי שורשים עתיקים באדמות האלה.
‏הרגו אותם אנשים שרצו לקחת עליהם בעלות.
‏הם היו קיימים אלפי שנים.
‏הם קיימים מכיוון שגם הסודות האלה קיימים.
‏מאז שנולד האדם הראשון.
‏בן, הסודות האלה כל כך חזקים,
‏שהם יכולים לגרום לכל מי שמחפש אותם ‏לאבד את דרכו בסופו של דבר.
‏תמיד יש אנשים שמוכנים למות כדי להגן עליהם,
‏ומוכנים להרוג כדי להשיג אותם,
‏ותמיד יהיו אנשים כאלה.
‏את יודעת עבור מי עבדו ‏אותם אנשים שביצעו את הטבח?
‏או למה הם עשו את זה?
‏הם לא גנבו רק ידע עתיק מהמגינים.
‏הם גנבו גם את שפתם.
‏היא לימדה אותך את שפתם של המגינים, נכון?
‏טוב…
‏היא עזרה לי ולמדה יחד איתי,
‏אבל זה היה כאילו תמיד ידעתי אותה.
‏דודה, משהו לא מסתדר כאן.
‏הקשבתי לזה פעמים רבות,
‏ולא נראה שהם מדברים על משהו ישן.
‏גם את הקשבת לזה, מה את חושבת?
‏יש משהו שאת לא מספרת לנו?
‏אמרת שסיפרת לי את הסיפורים האלה ‏כדי שאשאל עליהם כשיגיע הזמן הנכון.
‏זה לא קשור למשהו ‏שקרה לפני אלפי שנים, נכון?
‏גם את מגינה, אומוט,
‏בדיוק כמו אימא שלך.
‏מה הכוונה שאני מגינה?
‏ההקלטה לא מדברת ‏רק על טבח שהתרחש לפני אלפי שנים.
‏היא מדברת על אסון ‏שהתרחש כשהיית תינוקת קטנה.
‏אני לא מבינה, דודה.
‏ההורים שלה הם אלה שנהרגו, נכון?
‏לא, דודה, אמרת לי שהם נסעו.
‏אמרת לי, "הם נטשו אותך. ‏הם השאירו אותך איתי ונסעו".
‏כן, זה מה שאמרתי לך. כדי להגן עלייך.
‏לשושלת של אימך ‏הייתה משימה חשובה מאוד, אומוט.
‏להגן על הידע העתיק.
‏גם אביך הצטרף אליה.
‏אבל יום אחד, כל המשפחה שלה נטבחה.
‏הסודות שהם שמרו נבזזו.
‏את היית היחידה ששרדה את היום הכואב ההוא.
‏כל החלומות שלי…
‏הסיוטים שלי…
‏התאוריות שחשבתי עליהן ‏כדי להכניס בזה קצת היגיון…
‏דודה, כולם קראו לי משוגעת!
‏זאת הסיבה?
‏מה זה?
‏המפתח לבית בו נולדת.
‏לכי הביתה, אומוט. ‏את תמצאי שם את התשובות שאת מחפשת.
‏אומוט.
‏סליחה.
‏לא חשבתי שיהיה כאן מישהו.
‏אני לא רוצה להפריע לך. ‏-בואי, תצטרפי אליי.
‏בואי לשתות משהו, אם את כבר כאן.
‏בסדר.
‏סליחה.
‏מה אני צריכה לעשות עכשיו?
‏זאת אומרת…
‏אני צריכה לחפש את הרוצחים של ההורים שלי?
‏או שאני צריכה לחפש את הידע העתיק,
‏מפני שלשושלת שלי יש משימה כל כך חשובה?
‏אני צריכה להגן על זה? ‏מה אני צריכה לעשות עכשיו?
‏לא הגעת עד גבקליטפה ‏כדי לרדוף אחרי החלומות שלך?
‏כמעט מת שם,
‏ועדיין, לא נכנעת.
‏כי את חזקה. את אישה חזקה.
‏אתה באמת חושב ככה?
‏אתה חושב אני חזקה?
‏זה לא באמת משנה מה אני חושב.
‏מה שחשוב זה מה שאת חושבת, מה שאת מרגישה.
‏הלב שלך יודע.
‏אני ממש מצטערת.
‏זה בסדר. ‏-אני…
‏עצרי, בואי הנה. אל תלכי. ‏-מה אני עושה?
‏זה בסדר.
‏אני ממש מצטערת, אני פשוט…
‏דיברת על חלומות, ואני… ‏-זה בסדר, באמת.
‏אני מצטערת.
‏מה שאני מתכוון לומר זה שהיום ‏אולי תגיע ההתחלה החדשה בשבילך.
‏היום אולי תגיע תחילת החיים החדשים שלך.
‏תחשבי על זה ככה.
‏אוזאן?
‏אימא, בנוגע לנסיעה לגבקליטפה,
‏אני חושב שאוכל לשכנע את עטייה. ‏היא בוטחת בי.
‏יופי. ‏-כדאי שאמשיך לשלב הבא?
‏תתקדם. ‏-בסדר.
‏אימא, יש לי עוד משהו לשאול אותך.
‏ה…
‏אפשר לחזור אלייך אחר כך, אימא?
‏יש לך חוצפה! אתה כאן כל הזמן.
‏אני פשוט לא מבינה.
‏אני אבדוק מה שלום אדן ואעזוב. ‏-תעזוב? בסדר, קדימה.
‏אני רגילה לזה. זה מי שאתה.
‏תהיתי,
‏מה קרה באותו יום? השתפנת?
‏פחדת לצעוד עוד שני צעדים ולעמוד מולי?
‏הא? כי היה קל יותר לברוח?
‏מה אמרת לי בכניסה לבית שלי לפני שלוש שנים?
‏מה אמרתי? ‏-תהיה בשקט!
‏מה אמרת? באת אליי עם פרחים.
‏אמרת, "תני לי עוד הזדמנות, ג'אנסו. ‏גדלתי, אני גבר עכשיו".
‏ממש גבר!
‏כמובן שנתתי לך את ההזדמנות הזאת.
‏בפעם ה-15 אלף, בערך.
‏את בטח מטומטמת אם את נותנת למישהו ‏כל כך הרבה הזדמנויות, נכון?
‏שאלוהים יעזור לי!
‏מה? על מה אתה מסתכל?
‏אני לא מסתכל.
‏אל תסתכל עליי, אל תענה ואל תדבר.
‏אתה תקשיב לי כמו אידיוט, הבנת?
‏אני עוזבת, בכל מקרה. ‏אתה לא מעניין אותי. קניתי כרטיס.
‏באמת? ‏-באמת. אתה מופתע?
‏לא, את מופתעת?
‏מי גרם לי לקנות את הכרטיס הזה? ‏-מי?
‏מי גרם לי לקנות אותו? ‏-אני?
‏ברור שאתה! ‏כי נמאס לי ממך. נמאס לי מהשקרים שלך.
‏נמאס לי לחכות, להיאחז בתקווה.
‏"אולי הוא ישתנה ויהפוך לגבר."
‏אבל את לא תהפוך לכלום. ‏אתה שום דבר, אתה מבין?
‏את חושבת שאנחנו כל כך שונים?
‏אנחנו באמת כל כך שונים?
‏מה אתה מנסה להגיד, אוזאן?
‏המצב קשה, ומה את עושה?
‏מי בורח עכשיו?
‏אוזאן,
‏עוף מפה!
‏בסדר.
‏היא מדברת עם סהר.
‏סהר?
‏אדן מדברת עם סהר?
‏אימא, דודה שלי הדריכה גם אותי.
‏עכשיו היא קוראת לנו.
‏אנחנו צריכות לענות לקריאה הזאת.
‏בסדר.
‏טוב, תגידי לי, מה אני צריכה לעשות?
‏בואי, שבי כאן.
‏אימא.
‏אימא!
‏תני לי לראות אותך.
‏עבר המון זמן.
‏אימהות רוצות שילדיהן יהיו ‏אנשים טובים יותר משהן היו בעצמן.
‏את טובה ממני,
‏ועטייה טובה ממך.
‏והקטנה הזאת…
‏היא תשנה את העולם.
‏ילדה…
‏היא ההשתקפות של משפחתה.
‏את מוכנה לקחת על עצמך את האחריות הזאת?
‏אני מוכנה, סבתא.
‏אז הגיע הזמן שתדעי.
‏את ביצעת את החטא הראשון.
‏כדור הארץ החל להתייבש בגלל אותו חטא.
‏קשרים נשברו.
‏אנחנו נשברנו.
‏אבל עכשיו,
‏התחלנו להחלים.
‏לכי לגבעה. מצאי את שורשייך.
‏בבוא העת…
‏שורשינו ייפתחו בפניה.
‏הסמל שלי…
‏הסמל שלי חזר.
‏עטייה. ‏-אימא?
‏מצאי את הזרע הנובט.
‏היא אמרה לי ללכת אליו.
‏מי אמרה?
‏סהר לחשה לי את זה באוזן.
‏היא אמרה לי ללכת אליו.
‏בבוא העת,
‏יתחיל עידן חדש עם הזרע הנובט.
‏סבתא אמרה ללכת לשורשים על הגבעה.
‏היא התכוונה לגבקליטפה?
‏מה מטריד אותך?
‏מישהו שאני לא ממש סומכת עליו אמר אותו דבר.
‏סליחה, אני צריך לענות. את יכולה להתקדם.
‏הלו?
‏אני מאוד מתגעגע אלייך.
‏תמיד היית המצפן שלי.
‏תמיד הראית לי את הדרך הנכונה ‏כשאיבדתי את דרכי.
‏אני סומך עלייך בכל ליבי.
‏ואני אוהב אותך מאוד.
‏גם אני אוהבת אותך.
‏נכון שהנבואה מדברת על זרע שנובט?
‏אה-הא.
‏אני חושבת שמדובר על העץ בגבקליטפה.
‏בסדר.
‏"בסדר"?
‏אם את חושבת שזה שם, כמובן שזה בסדר.
‏בעצם, סעי לשם עכשיו, ‏ואני אצטרף אלייך מכאן.
‏עשינו עסק.
‏טוב, אז ניפגש שם. ביי.
‏דודה שלי אמרה ‏שגרתי כאן עם אימא שלי עד גיל שלוש,
‏אבל אני לא זוכרת שום דבר.
‏אז בואי נתחיל לחקור.
‏אולי תיזכרי במשהו.
‏ארהאן.
‏אתה אדם טוב.
‏אתה סומך על עטייה,
‏עוזר לי.
‏הייתי צריכה להגיד את זה קודם, אבל…
‏תודה.
‏יש שם משהו.
‏יש משהו מאחורי זה.
‏משהו הוסתר כאן בכוונה תחילה.
‏אנחנו צריכים לפנות את זה מכאן.
‏ג'אנסו, מה את עושה?
‏יש לי משהו לשאול אותך משהו. אני…
‏היית אימא שלי כל השנים האלה, ‏את בטוח מכירה אותי. אני מקווה שאת מכירה.
‏למען השם, תגידי לי, אני בורחת מאתגרים?
‏אין סיכוי. ממש לא.
‏נסעת ללונדון לתואר השני שלך.
‏זה היה בשביל הלימודים, אימא,
‏ובית הספר הטוב ביותר לאופנה היה שם, ‏מה כבר יכולתי לעשות?
‏ברור.
‏ברור, מותק.
‏זה היה לפני שבע או שמונה שנים. ‏אחרי מה שקרה בינך לבין עטייה,
‏השארת לנו סרטון, ועזבת.
‏"השארת לנו סרטון, ועזבת." ‏כי זה היה קל, נכון?
‏לא היה לי קל לספר הכול לאחותי.
‏חוץ מזה, לא אעשה את זה שוב.
‏ברור שלא תעשי. לעולם לא תעשי דבר כזה.
‏יש גם את זה.
‏כשאדן נעלמה בפעם הראשונה, ‏את הלכת והשארת הכול מאחורייך.
‏עזבת והתיישבת בצד השני של העולם.
‏גם עכשיו את עוזבת.
‏אני בורחת, נכון?
‏הכנתי תה.
‏בואי.
‏בגלל הבעיות שלי, שכחתי מאלה של אחותי.
‏הן בסדר. ‏הן הגיעו הביתה והן בריאות ושלמות, נכון?
‏הן עזבו, ג'אנסו.
‏עזבו לאן?
‏לגבקליטפה.
‏למה?
‏הן היו צריכות לצאת למסע הזה, אבל…
‏אבל מה?
‏אימא, תגידי לי. אל תלחיצי אותי, מה העניין?
‏גם אני פוחדת, ג'אנסו.
‏לא מהמסע שלהן, אלא מהאדם שהן לקחו איתן.
‏אימא, ‏אני רוצה לשאול אותך משהו בקשר לסרדאר.
‏יכול להיות שהוא עשה משהו כדי להחזיר אותך? ‏זאת אומרת…
‏יכול להיות שהוא חיפש אפשרויות אחרות?
‏כל מה שאביך עשה בחייו, ‏הוא עשה למען עצמו, בסדר?
‏לא בשבילי, לא בשבילך. בשביל עצמו.
‏מה אני עשיתי? נאבקתי למענך במשך כל חיי.
‏ניסיתי לרפא את הפצעים שאביך גרם להם.
‏אוזאן, אי פעם שיקרתי לך, בני?
‏לא, אימא. ‏-נכון, בן, לא שיקרתי.
‏קדימה, בוא לא נבזבז עוד זמן.
‏בסדר.
‏- סרדאר ילמז ‏6 בינואר 1968 - 5 באוגוסט 2027 -
‏- מלק ילמז ‏15 בנובמבר 1972 - 12 בספטמבר 1998 -
‏תודה רבה, יקירי.
‏בלעדיך לא הייתי יכולה ‏לבצע אף אחת מהמשימות האלה.
‏אלה אותן חיות כמו בתבליטים בגבקליטפה.
‏השמש, לידה.
‏מתחת לאדמה, מוות.
‏סימורג.
‏ו…
‏אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש, שבע…
‏רגע.
‏אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש, שש, שבע.
‏הדלתות האלה, הן…
‏זאת דארה!
‏העץ לא נמצא בגבקליטפה, הוא בדארה!
‏אני צריך להתקשר לעטייה.
‏הלו?
‏עטייה, מצאתי את העץ שאת מחפשת.
‏ו…?
‏העץ הזה לא נמצא בגבקליטפה, עטייה.
‏הוא בדארה, מארדין.
‏בסדר, תודה שאתה מודיע לי.
‏עטייה?
‏אוזאן, מה אתה רוצה מאיתנו?
‏אני יודעת שאבא שלך ‏לא הפגין כלפיך מספיק חיבה.
‏לפעמים אני חושבת שיכולתי לעשות יותר למענך.
‏אבל מי שזה לא יהיה שאתה מאמין לו, ‏ושבשבילו אתה עושה את זה,
‏הסיבה שלו היא לא אהבה.
‏אני סלחתי לך.
‏סלח לי גם אתה.
‏סלח לעצמך.
‏תאט בבקשה, אדן במכונית.
‏מה?! לא ראית? פגעת בילדה! ‏-מה?
‏אבא שלך מחכה לנו בדארה, את מוכנה?
‏ברוך הבא לדארה, פרופסור ארהאן.
‏שלום, סלים. היי.
‏חברה שלי, אומוט. ‏-נעים מאוד, סלים.
‏איך אפשר לעזור לכם? איך הייתה הנסיעה?
‏טובה. אנחנו קצת ממהרים, סלים.
‏אנחנו מחפשים משהו. עץ.
‏ואנחנו חושבים שהוא בדארה.
‏תכף נמצא אותו. ‏שבו קודם, שתו קצת מהקפה המפורסם שלנו.
‏בואו איתי. ‏-בואי.
‏- העיר העתיקה של דארה -
‏איפה אתה, ארהאן?
‏תרגום כתוביות: גלעד קשר