EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Var är du, Arda?
Arda!
Var är du, Arda?
-Arda? -Hör du oss, Arda?
Arda, min son! Var har du varit?
Jag har varit så orolig!
Var har du varit?
När jag var liten uttalade jag ofta önskningar.
När jag blåste ut ljus på tårtan, såg ett stjärnfall
eller när en nyckelpiga landade på handen. Jag glömde bort sånt när jag blev äldre.
Men jag vill komma ihåg det ikväll.
Jag vill komma ihåg att varje önskan har en mening och kan åstadkomma mirakel.
Vi gör det tillsammans.
Må alla kvällens önskningar slå in.
Den här också.
Kom. Vi äter middag vid brasan.
Rött eller vitt?
-Rött. -Rött.
Okej.
-Finns det bara vin? -Nej.
Självklart inte.
Det var en gång en gudinna som levde i landet där Egeiska havet möter Anatolien.
Hon var fruktbarhets- och skördegudinnan
och såg till att årstiderna växlade.
Varje år förvandlade hon höst till vinter och vinter till vår.
Men en dag blev hon bestulen på det käraste hon hade.
Det var hennes ögonsten - hennes dotter.
Gudinnan letade efter henne i dagar, nätter och år.
Hon reste jorden runt för att hitta sin dotter.
Men när hon återvände tomhänt, utan att ha fått sin önskan uppfylld
blev hennes sorg outhärdlig.
Gudinnan slutade att ändra årstiderna. Det blev ingen vår det året.
En gång fick jag höra att ett ord är en intention.
Så fort det lämnar läpparna börjar det skapa sin egen verklighet.
Atiye?
Med önskningar är det likadant. Det är därför jag har en önskan ikväll.
Jag önskar att våren ska återvända.
-God morgon, min älskade. -God morgon.
Är det din Hıdırellez-önskan?
Får jag se vad du önskade?
Man får aldrig berätta sin önskan, då slår den inte in.
Du är så vidskeplig.
Vad gör man nu med önskan?
Slänger den i vattnet.
Från jord till vatten.
-Har du inte morgonlektioner numera? -Jo. Jag ska åka nu.
-Vad ska du göra idag? -Jag har en lektion i konstterapi.
Okej. Sköt om dig.
Ett, två, tre.
Fröken Atiye.
-Hej. -Hej.
Du har en ny elev idag. Han heter Arda och har en speciell diagnos.
-Han sitter där borta. -Tack.
-Hej. -Hej.
Trevligt att träffas, Arda. Jag heter Atiye.
Idag ska vi måla.
Varsågod.
-Nej! -Okej. Lugna dig.
Här är mina händer. Jag rör dig inte. Okej?
Kan du titta på mig?
Kan du titta på pappret?
Duktigt.
Det som finns här uppe finns även här nere.
Det som finns här ute finns även här inne.
Lugn.
Bra jobbat.
Duktigt.
Hallå?
Professorn, jag såg er inte på campus. Kommer ni inte idag heller?
Kan du täcka för mig?
-Men, sir… -Täck för mig, sa jag.
Välkommen.
Överraskning!
Cansu!
Har du saknat mig?
Otroligt mycket. När kom du hit?
Imorse.
Gillar du mitt mästerverk? Det är min egen tolkning.
Jag ändrar aldrig en konstnärs tolkning.
Kära nån!
-Har du klippt dig? -Bara topparna.
-Du har gått ner i vikt också. -Inget undgår ditt öga idag.
Det är för att vi ses så sällan. Hur länge sen var det sist?
Inte så länge sen. Tre, fyra månader.
Tre, fyra månader är inte lång tid för en nomad som du.
Varför är du här? Jobb? Kärlek?
Jag har inget kärleksliv. Jag saknade er bara.
Välkommen hem, gumman.
-Tack. -För en stund i alla fall.
En present till mig?
Tack.
Lilla gumman. Låt mig ta en titt på dig.
Vi har saknat dig.
-Jag har saknat dig så mycket. -Jag har saknat dig också.
-Jag har saknat er allihop. -Hur länge stannar du den här gången?
Ni vet vad jag menar. Man vet aldrig med henne.
Jag har saknat dig också, mamma. Jag har ingen returbiljett än.
Vi firar min ankomst innan vi pratar om min avfärd.
-Okej, kom in. -Kom.
-Har du hällt i såsen? -Ja, vännen.
-Erhan sa att du har börjat måla igen. -Ja.
Vad sägs om en till utställning? Det vore väl roligt?
Nej, jag tror inte det.
Om du hade sagt att du skulle komma hade jag lagat dina favoriträtter.
Om man kommer oanmäld får man äta det som finns, inte det man vill ha.
Det gör inget.
Så, min kära familj…
Har ni några hemligheter som ni döljer för mig? Berätta genast i såna fall.
-Cansu, kära du… -Ut med språket om ni har det.
Jag antar att ni inte har det.
Välkommen.
-Tack. -Välkommen. Skål för hälsan.
-Är det fullmåne? -Ja, det är det.
Så du vet inte när du åker igen?
Jag berättar så fort jag vet. Du ska bli förvarnad.
-Cansu? -Ja?
Jag vet att du pratar med din syster om såna här saker…
Men jag finns också här om du behöver nåt.
-Oroa dig inte. Du är bra på det här. -Vadå?
-Du är bra på att vara storebror. -Tack.
Hallå! Vart tog ni vägen?
Vi har dukat för ungdomarna. Slå dig ner.
Jag vill säga en sak.
Som ni vet brukar jag ta saker och ting med en klackspark.
Det gör jag för att orka med livet.
Vad jag försöker säga är att jag inte är ett barn längre.
Hädanefter kan ni dela med er av det som tynger er.
Hörde du?
Vår lillasyster har blivit vuxen.
Det är klart att vi ska dela med oss.
-Du behöver inte överdriva, syrran. -Jag fattar.
Jag har funderat på herr Serdar. Har ni pratat med honom? Mår han bra?
Det tror jag. Han gömmer sig, vi träffar inte honom för hans säkerhets skull.
Vi varken träffar eller pratar med honom. Det ligger bakom oss.
Vi har gått vidare.
Tror du att pappa fortfarande låser barskåpet?
-Nej, men jag bor inte här. -Sno en flaska.
Han ger oss en om vi frågar. Vi går inte på högstadiet.
Jag vet, men vi ska ju sitta vid ungdomsbordet.
Jag förstår. Det förändrar saken. Jag ska ta en. De märker ändå inget.
Det här är er grej, eller hur? Ni öppnar låsta saker i hemlighet.
Det är din syster. Jag vet inte.
Du är sen.
Jag har saknat dig.
Detsamma.
Okej.
Jag går till sängs.
-Ska du inte berätta? -Vadå?
-Det hände nåt vid middagen. -Märkte du det?
Det är klart.
Jag hör röster igen.
-Som förra gången? -Nej, det är annorlunda nu.
Det knastrar, som om nåt brinner och sprakar.
Är tiden inne? Du har sagt att du väntar på att tiden ska vara inne.
-Men det kanske inte är det. -Men tänk om det är vår dotter.
Jag kan faktiskt känna det.
Hädanefter måste du berätta varenda liten detalj för mig.
Jag gör allt som krävs.
Du håller dig i säkerhet och berättar vad som händer.
-Vi har pratat om det. Du kan inget göra. -Vad menar du?
Jag var gravid och födde henne. Jag höll henne i mina armar och kände hennes doft.
Hon är mitt barn.
Ja, men de tog henne ifrån dig. De kidnappade henne.
När du var borta trodde jag att du var död och att vi aldrig skulle ses igen.
-Det orkar jag inte gå igenom igen. -Jag är här. Jag går ingenstans.
-Atiye… -Erhan.
Jag är ingen porslinsdocka som ska behandlas med silkesvantar.
Atiye. De tog vårt barn.
Inget annat par hade klarat att leva med den sorgen.
Men vi klarade det. Vi reste oss.
Jag kan inte skydda dig från all ondska i världen, men jag ska göra mitt bästa.
Det är nåt som brinner.
Mitt barn.
Min dotter!
Nej!
Nej! Min dotter!
Nej! Hjälp!
Nej!
Åh, herregud!
Ska vi stanna kvar här ute på havet hela dagen?
Det gör vi.
Visst.
Det skulle vara härligt om du stannade och inte åkte tillbaka den här gången.
-Jag? -Du.
Det skulle vara skönt att bo på en båt.
Men det är ganska opraktiskt.
Skulle du kunna bo nån annanstans än i en stad? Nej, det skulle du inte.
Vad är det du försöker säga?
Vad är det vi pratar om?
Du skulle inte vilja bo häromkring. Vi kan hyra ett ställe i stan.
-Cansu, hur länge har vi varit ihop? -Ozan.
Tre år, eller hur?
Tre år. Det stämmer.
Vi gör inte slut.
Eller gör vi det?
Jag tycker att vi har det bra. Jag menar om att ha det bra är som det här.
Det är varmt. Ska vi bada?
Eller äta lite frukt? Det finns mycket kvar.
-Vad är det? -Vad menar du?
Menar du allvar?
Nej, det gör jag inte.
Du är sur. Du menar allvar.
Så vad säger du?
-Jag… -Ja?
Jag har begått många misstag. Du var med när jag begick de flesta.
Jag föll, men reste mig. Jag ställde till det, men lyckades ta mig igenom det.
Men jag lovade mig själv att aldrig vara beroende av nån igen.
-Förutom dig. -Just det.
Jag är svag för dig.
Så ta tillbaka det du sa.
Ta tillbaka det.
Okej.
Du har rätt som vanligt.
Vilken attityd.
Om jag gjort fler utgrävningar vid Göbekli Tepe
kanske vi också hade hittat såna här skulpturer.
Men de jävlarna jämnade Göbekli Tepe med marken.
Vi får inte ens komma i närheten.
Organisationen jobbar så. De gör allt för att bakbinda en.
Ja, de begraver folk under rasmassorna. De dödar dem.
Det här alfabetet… Den äldsta källan då det användes var 300 f.Kr.
Det existerade inte före det. 300 f.Kr. erövrade Alexander den store Indien.
Språket spreds över världen.
Jag vet. Jag går igenom materialet du gav mig igår.
Och?
Tyvärr är det inte enkelt.
De här hemliga språken har olika versioner.
Organisationen lärde mig en helt annan version av språket.
Det här avbildar Alexanders krig mot perserna.
Meningarna är viktiga. Du känner igen alfabetet, men kan en annan version.
Kan du knäcka det?
Männen tog min dotter för åtta år sen!
Varje detalj vi listar ut för mig ett steg närmare henne!
Det är därför du måste göra allt du kan.
Du litar fortfarande inte på mig.
Det är inte särskilt smart, eller hur?
Atiye skulle lita på mig.
Utmana inte ödet. Vi har pratat om det här. Atiye får inte veta nåt.
Süveyda.
Vet du vad det är?
Nej.
Süveydas punkt. Det är en liten svart punkt på hjärtat.
Det sägs att vår själ blåses in genom det när vi ligger i vår mors mage.
Och när vi dör lämnar själen kroppen genom det.
Vår innersta sanning göms i det lilla hålet.
Och vårt samvete.
Jag hade svärtat ned mitt hjärta, Erhan. Jag hade glömt min kärna.
Atiye påminde mig om vem jag var. Vad vi egentligen är.
Jag vill inte återvända dit.
Aldrig.
Atiye har börjat höra ljudet av eld.
Ljudet av brinnande eld.
Är det till nån hjälp?
Jag såg henne, mamma. Jag såg min dotter. Hon lever.
Hon såg annorlunda ut än jag kom ihåg.
Atiye.
Vi ser olika ut i olika liv. Själen är det enda som betyder nåt.
-Jag såg dig i en dröm igår. -Och?
Jag vaknade med ett värkande hjärta så jag kom hit.
Du var i en skog.
Det var kaos.
Du sprang skrikande omkring och letade panikslaget efter nåt.
Jag letade efter min dotter. Hon bad om min hjälp. Jag skrek.
Atiye, jag är orolig.
Jag är allvarligt orolig för att nåt ska hända dig.
Så du skulle inte göra vad som helst för mig?
-Jag skulle ge mitt liv för dig. -Du av alla borde förstå mig.
Min dotter kidnappades och jag vet inte ens av vem.
Efter det är jag inte rädd för nåt.
Det är ingen tillfällighet att vi hade samma dröm. Det här kallar på oss.
Det är din plikt lika mycket som min. Stå på min sida den här gången.
Du har rätt.
Jag blev rädd och flydde. Och jag försökte beskydda dig.
Men vi har insett att det här är vårt oundvikliga öde.
Du har rätt. Du ska göra det jag inte klarade av.
Du vet inte om det här
men du berättade att det här fröet ska få allt att frodas igen.
-Vad säger Erhan? -Oroa dig inte, mamma.
Min dotter kallar på mig.
Allt jag behöver göra är att följa tecknen hon lämnar, utan rädsla.
Livet…
Sutima…
Nej, det är inte rätt.
Döden…
Det är inte heller rätt.
Jag har det, Erhan. Kom hit!
"Födelse börjar med död.
Vår sista dag är början på första dagen." Så står det.
Vad innebär det? Reinkarnation? Vad betyder det?
Jag vet inte.
Du var med männen i flera år. Betyder det ingenting?
Efter all den här tiden inser jag att jag inte vet nånting om organisationen.
Du vet inte ett skit, men lyckades förstöra våra liv.
Jag ska lista ut det.
Erhan…
Snälla sluta, Erhan. Sluta!
Jag ser att du är arg.
På männen, på mig, på hela världen.
Men låt inte ilskan ta över ditt liv. Snälla.
Jag gör inget fel. Jag försöker hitta männen som förstörde våra liv.
Jag tyckte inte heller att jag gjorde nåt fel. Jag ville bara ha tillbaka min fru.
Ja, du kan ha rätt. Du kanske har rätt.
Men det är inte det viktiga. Glöm inte att se dig omkring.
Du har människor som behöver dig.
Håll inte… Håll inte tillbaka din kärlek för dem.
Det är det faderskap handlar om.
Det insåg jag försent.
Försent.
Tack.
Ställ upp er på led.
Där.
-Kan du ursäkta oss ett ögonblick? -Självklart.
Igår gav du den här till mig.
Kan du förklara varför?
Fick du den av nån?
En flicka. En liten flicka.
-En flicka med långt brunt hår? -Bland träden. Inne i skogen.
"Födelse börjar med död.
Vår sista dag är början på första dagen."
"Födelse börjar med död. Vår sista…"
"Mirakulöst nog lyckades Umut Yazıcı ta sig levande ur raset."
Göbekli Tepes hemlighet. Min far sökte också efter den.
Flera år har gått och jag har blivit far, men jag letar efter samma sak.
Men idag kan jag äntligen hävda att det finns en direkt koppling
mellan Göbekli Tepe och den mänskliga livscykeln.
Atiye?
Många forskare har hävdat att tiden inte är linjär
utan cirkulär eller spiralformad.
Jag föreslår en ny tolkning då "tid" byts ut mot "människoliv".
Atiye?
Födelse, liv, lidande, död…
Det behöver inte ske i den ordning som vi har lärt oss.
Templen i Göbekli Tepe är delaktiga i den cykeln.
I själva verket finns det nåt annat bortom det.
Det finns en forntida kunskap, ett mysterium, som finns gömt nånstans.
Det måste det göra.
En hemlighets kraft kan vara så stark, så intensiv
att man frågar sig själv: "Är det värt att ge sig av på resan?
Är det värt att riskera att förlora allt?
Det förflutna, framtiden, nutid?"
FÖDELSE BÖRJAR MED DÖD.
Det kanske finns en anledning till att hemligheten har bevarats.
Hemligheten kanske aldrig bör avslöjas.
Det kanske leder till mörker istället för upplysning.
Vad gör man då?
Om man är på jakt efter sanningen
och får kunskap om det som kommer att förändra världen, kan man inte ge upp.
Man kan inte fly när man ser fara.
Man måste fortsätta att tro, även i sina mörkaste stunder.
Jag ska fortsätta min jakt.
Jag måste. Om jag löser de här mysterierna vet jag att jag hittar min dotter.
Min dotter. Aden?
Undertexter: Anna Eriksson