EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Hvor er du, Arda?
Arda!
Hvor er du, Arda?
-Arda? -Kan du høre oss, Arda?
Arda, sønn! Hvor er du, Arda?
Jeg var så bekymret!
Hvor var du?
Da jeg var liten, ønsket jeg meg alltid noe.
Hver gang jeg blåste ut lys på en kake, eller så et stjerneskudd,
eller en marihøne landet på hånden min... Jeg glemte den uskylden da jeg vokste opp.
Jeg vil huske det i kveld.
Jeg vil huske på at hvert ønske er en intensjon, og kan skape mirakler.
Så la oss huske det sammen.
Må alle ønsker i kveld bli oppfylt.
Må du også bli oppfylt.
Kom igjen. La oss spise middag ved bålet.
Rød eller hvit?
-Rød. -Rød.
Okay.
-Finnes det bare vin? -Nei.
Så klart ikke.
En gang levde det en gudinne i landet der Egeerhavet møter Anatolia.
Som gudinne for fertilitet og innhøsting,
var hun ansvarlig for endringen i årstidene.
Hvert år endret gudinnen høst til vinter, og vinter til vår.
Men så en dag, kom det noen og stjal hennes mest verdifulle ting.
Øyestenen hennes. Datteren hennes.
Gudinnen lette etter henne overalt, i dager, netter, og år.
Hun reiste verden rundt for å finne sin fortapte datter.
Men da hun endte opp tomhendt, ønsket hennes uoppfylt,
ble sorgen hennes uutholdelig.
Gudinnen sluttet å endre årstidene. Våren kom ikke det året.
Jeg ble en gang fortalt at et ord er en intensjon.
Så fort det forlater munnen begynner det å skape sin egen virkelighet.
Atiye?
Men slik er ønsker også. Derfor ønsker jeg meg noe i kveld.
Og jeg ønsker for våren i gjengjeld.
-God morgen, min kjære. -God morgen.
Er det ditt Hıdırellez-ønske?
La oss se hva du ønsket.
Man kan ikke fortelle noen ønsket. Da vil det ikke oppfylles.
Så overtroisk!
Hva gjør man med et Hıdırellez-ønske?
Man kaster det i vannet.
Fra jorden, ned i vannet.
-Har du ikke morgenforelesninger i år? -Jo, det er sant. Jeg må dra.
-Hva skal du gjøre i dag? -Jeg har en time i kunstterapi.
Okay. Ta vare på deg selv.
En, to, tre.
Ms. Atiye.
-Hallo. -Hallo.
Du har en ny gjest i dag. Han heter Arda. Han har en spesiell tilstand.
-Han venter der borte. -Takk.
-Hallo. -Hallo.
Hyggelig å treffe deg, Arda. Jeg er Atiye.
Vi skal male litt sammen.
Her.
-Nei! -Okay. Ta det rolig.
Hendene mine er her. Jeg rør ikke ved deg. Okay?
Kan du se på meg?
Kan du se på kortet?
Bra jobbet.
Alt som er her oppe er også her nede.
Det som er utenfor…er også innenfor.
Ta det rolig.
Bra jobbet.
Hallo?
Professor, jeg ser deg ikke på campus. Kommer du ikke i dag heller?
Du kan ta timen min.
-Men, sir… -Jeg sa at du kan ta den.
Velkommen.
Overraskelse!
Cansu!
Savnet du meg?
Jeg savnet deg så mye. Når kom du?
I morges.
Liker du mesterverket mitt? Det er min egen tolkning.
Jeg har ingenting å legge til en kunstners tolkning.
Jøss!
-Har du klipt deg? -Bare de slitte tuppene.
-Du har gått ned i vekt også. -Du ser alt i dag, madam.
Det er fordi jeg bare ser deg en gang i blant. Hvor lange er det siden nå?
Ikke så lenge. Tre eller fire måneder.
Skjønner. Tre eller fire måneder virker kort for nomader som deg.
Og grunnen for besøket? Jobb? Kjærlighet?
Jeg har ikke et kjærlighetsliv. Jeg savnet dere alle.
Så, velkommen hjem, kjære.
-Takk. -For nå, i alle fall.
Er det en gave til meg?
Takk.
Min kjære! La meg få se på deg.
Vi savnet deg.
-Jeg savnet deg så mye! Så godt du kom. -Jeg savnet deg også.
-Jeg savnet dere alle. -Hvor lenge blir du denne gang?
Du vet hva jeg mener. Man vet aldri med henne, det er derfor jeg spurte.
Jeg savnet deg også, mamma. Men jeg har ikke kjøpt billett ennå.
La oss feire at jeg er her og så kan vi tenke på at jeg drar.
-Okay, kom igjen. -Kom igjen.
-Har du hatt i sausen? -Ja, kjære.
-Erhan sa at du maler igjen. -Ja.
Hva med en ny utstilling? Ville ikke det vært flott?
Nei, jeg tror ikke det.
Om du hadde sagt at du kom, ville vi laget din favorittmat.
Om du kommer uten å si fra, spiser du det du får, ikke det du vil.
Det er greit.
Så, min kjære familie...
Er det noen store hemmeligheter dere holder fra meg? I så fall, si det nå.
-Cansu, kjære... -Om det er noe, si det.
Da er det vil ikke det.
Velkommen.
-Takk. -Velkommen. Skål.
-Er det fullmåne? -Ja, det er det.
Så du har ikke planlagt returen?
Jeg sier fra så fort jeg har det. Ikke si at jeg ikke advarte deg.
-Cansu? -Ja?
Jeg vet at du går til søsteren din for ting som dette…
Men jeg er her også, om du trenger noe.
-Ta det rolig. Du er flink til dette. -Til hva?
-Til å være en bror. -Takk.
Hei! Hvor har du vært?
Vi dekket et bord for oss unge. Sett dere.
Jeg vil si noe.
Dere vet at det virker som om jeg ikke tar ting seriøst?
Det er faktisk litt sant. Det er den eneste måten livet blir utholdelig.
Det betyr at jeg ikke er barnet i huset lenger.
Så, dere kan dele de seriøse og viktige tingene med meg, om dere vil.
Se på henne! Hørte du det?
Vår bittelille søster er voksen!
Så klart skal vi snakke med deg.
-Ikke overdriv, søster. -Greit. Skjønner.
Og jeg lurer på Hr. Serdar. Har dere hørt fra ham? Er han okay?
Han har det nok bra. Han gjemmer seg, og vi treffer ham ikke for hans sikkerhet.
Vi ser ham ikke, eller snakker med ham. Det er et lukker kapittel. I fortiden.
Vi går videre.
Hei, dere. Tror dere at pappa fortsatt låser spritskapet?
-Nei, men det er du som bor her. -Vil du hente en flaske?
Han gir oss noe om vi spør. Vi gikk på videregående sist.
Jeg vet! Men dette er jo ungdommens bord.
Skjønner. Da endrer jo saken. Jeg går og stjeler en nå. De merker ingenting.
Dette er vel greia di, sant? Åpne det som er låst i hemmelighet.
Hun er søsteren din. Jeg vet ikke.
Du er sen.
Jeg har savnet deg.
Jeg savnet deg også.
Okay.
Jeg skal legge meg.
-Skal du ikke fortelle meg? -Fortelle hva?
-Noe skjedde på middagen. -Du merket det.
Så klart merket jeg det.
Jeg hører stemmer igjen.
-Som sist gang? -Nei, det er annerledes nå.
Det er som knitring. Som om noe brenner og knitrer.
Kan det virkelig være? Fordi du sa at du ventet på rett tid.
-Men det er kanskje ikke det. -Men hva om det er datteren vår?
Jeg kan faktisk føle det.
Greit. Fortell meg hver eneste detalj, uansett hva som skjer.
Om det er noe som kan gjøre, gjør jeg det.
Hold deg trygg og fortell meg hva som skjer. Alt.
-Vi diskuterte dette. Ikke gjør dette. -Hva mener du?
Jeg bar henne i min livmor. Jeg fødte henne. Jeg holdt henne i armene.
Hun er mitt barn.
Ja, men de stjal henne fra deg, Atiye. De stjal henne fra oss.
Da du var borte trodde jeg du var død og at jeg aldri ville se deg igjen.
-Jeg orker det ikke om det skjer igjen. -Jeg er her. Jeg skal ingen steder.
-Atiye… -Erhan.
Jeg er ikke en porselensdukke. Du kan ikke pakke meg inn i bomull.
Atiye. De tok barnet vårt.
Ingen andre kunne overlevd det, levd med den byrden.
Men vi klarte det. Vi kom oss opp.
Jeg kan ikke beskytte deg fra alt det onde i verden, men jeg skal gjøre mitt beste.
Noe brenner.
Mitt barn.
Min datter!
Nei!
Nei! Min datter!
Nei! Hjelp!
Nei!
Å, gud!
Hva om vi blir her ute hele dagen, langt ute på havet?
La oss gjøre det.
Ja, sikkert.
Det ville vært fint om du ble. Hva om du bare blir denne gangen?
-Jeg? -Du.
Altså, det er fint å leve på en båt hele tiden…
Men det er tøft. Det er vel problematisk.
Du ville ikke bo et annet sted enn i byen, ikke sant? Nei, det ville du ikke.
Hva prøver du å si?
Hva snakker vi om?
Du vil vel ikke bo her. Vi kan leie et sted i byen.
-Cansu, hvor lenge har vi vært sammen? -Ozan.
Det har gått tre år, sant?
Tre år. Ja, nettopp.
Vi slår ikke opp.
Hva, gjør vi?
Jeg tror vi har det bra. Jeg mener, om å ha det bra er noe som dette.
Det er varmt! Skal vi bade?
Eller spise frukt? Det er masse.
-Hva? -Hva mener du?
Er du seriøs?
Nei, jeg er ikke seriøs.
Du er opprørt. Du var seriøs.
Hva? Hva sier du?
-Du, jeg… -Ja?
Jeg gjorde mange feil. Du så de fleste av dem, også.
Jeg falt, kom meg opp igjen. Gjorde feil. Kom meg gjennom det på en måte.
Men jeg lovet meg selv at jeg aldri igjen skulle være i gjeld til noen.
-Bortsett fra deg. -Nettopp.
Jeg er svak for deg.
Så, ta tilbake det du sa.
Ta det tilbake.
Okay.
Du har rett igjen.
Hva slags holdning er det?
Om jeg kunne ha gravd ut mer ved Göbekli Tepe,
hadde vi kanskje funnet manuskripter som dette, også.
Men de drittsekkene begravde Göbekli Tepe helt.
Vi kommer i nærheten, for ikke å snakke om utgrave.
Organisasjonen gjør dette. Hva som helst for å knytte hendene.
Ja, de begraver folk under vraket. De dreper dem.
Dette alfabetet... Den eldste kilden jeg finner med det er datert 300 e.Kr.
Det fantes ikke før det. 300 e.Kr. var Alexander den Stores indiske hærtog.
Som andre språk ble det spredt gjennom krig.
Jeg vet. Jeg går gjennom filene du tok med i går.
Så? Men?
Men dessverre er det ikke lett.
Disse hemmelige språkene har ulike nivåer.
De lærte meg et helt annet nivå da jeg ble med i organisasjonen.
For eksempel, denne pregingen viser Alexanders krig med perserne.
Setningene er viktige. Du kjenner alfabetet, men en annen versjon.
Kan du knekke det?
Disse mennene tok datteren min for åtte år siden!
Og alt vi kan finne ut av vil føre meg ett steg nærmere henne!
Derfor skal du gjøre alt du kan!
Du kan fortsatt ikke stole på meg, kan du?
Det er ikke smart å stole på deg, er du ikke enig?
Atiye ville stolt på meg.
Ikke anta noe, Serdar. Vi snakket om dette. Atiye får ikke vite noe.
Süveyda.
Vet du hva det er?
Nei.
Poenget med Süveyda… Det et lite, svart punkt på hjertet.
De sier at sjelene våre blåses gjennom det når vi ligger i mors mage.
Og når vi dør, forlater sjelen kroppen vår gjennom det.
Hele vår sannhet gjemt i det lille punktet.
Og så klart er samvittigheten vår det også.
Jeg svartnet hjertet mitt, Erhan. Jeg glemte essensen min.
Atiye minnet meg på… Hva jeg egentlig er. Hva vi alle er.
Jeg kan ikke gå tilbake til det livet.
Aldri.
Atiye har begynt å høre en ild.
Den knitrende lyden en ild lager.
Er det nyttig?
Jeg så henne, mamma. Jeg så datteren min. Hun lever.
Hun var veldig annerledes enn jeg husket.
Atiye.
Vi ser ulike ut i forskjellige liv. Det som er viktig er sjelen.
-Jeg så deg i en drøm i natt. -Og?
Jeg våknet med en verk i hjertet, så jeg kom hit.
Du var i en skog.
Det var kaos.
Du løp rundt og skrek, i panisk leting etter noe.
Jeg så etter datteren min. Jeg ropte på hjelp. Jeg skrek.
Atiye, jeg er bekymret.
Jeg er bekymret for at noe vil skje med deg.
Så du vil ikke gjøre alt du kan om noe skulle skje med meg?
-Så klart. Jeg ville dødd for deg. -Du, av alle, burde forstå meg.
Noen tok datteren min, og jeg vet ikke hvem de er en gang.
Jeg er redd for noe etter det.
Er det tilfeldig at vi hadde samme drøm? Dette er et kall til vårt blod.
Det er din plikt, like mye som min. Støtt meg denne gangen, vær så snill.
Du har rett.
Jeg ble redd og stakk av. Jeg prøvde å beskytte deg, også.
Men vi så alle at dette er en uunngåelig skjebne.
Du har rett. Du vil gjøre det jeg ikke kunne.
Du vet ikke dette,
men en gang sa du til meg at dette frøet ville få alt til å frodes igjen.
-Hva sier Erhan? -Ta det rolig, mamma.
Datteren min kaller meg.
Alt jeg trenger å gjøre er å følge tegnene hun etterlater, uten frykt.
Liv…
Sutima…
Nei, det er ikke det.
Død…
Det er ikke det heller.
Her er det, Erhan. Kom hit!
"Fødsel begynner med død.
Vår siste dag er begynnelsen på den første dagen." Det er det som står.
Hva betyr det? Reinkarnasjon? Hva er betydelsen?
Jeg vet ikke.
Du var med disse mennene i årevis. Betyr det ingenting?
Etter all den tiden, har jeg innsett at jeg ikke vet noe om denne organisasjonen.
Du vet ikke en dritt, men klarte fortsatt å ødelegge livene våre.
Greit, jeg skal jobbe med dette.
Erhan…
Stopp, Erhan! Stopp!
Jeg kan se at du er sint.
På disse mennene, på meg, på hele verden.
Men ikke la sinnet ta over livet ditt, sønn. Vær så snill.
Jeg gjør ikke noe galt. Jeg prøver å finne mennene som ødela livene våre.
Jeg tenkte ikke at jeg gjorde noe galt heller. Jeg ville bare ha kona mi tilbake.
Ja, du har rett. Kanskje du har rett…
Men det er ikke det viktigste. Ikke glem å se rundt deg, sønn.
Det finnes folk som trenger deg.
Ikke… Ikke hold kjærligheten din borte fra dem.
Det er det å være en far handler om.
Jeg forsto det for sent.
For sent.
Takk.
En og en. Still dere i kø.
Der!
-Kan du unnskylde oss et øyeblikk? -Så klart.
Du ga denne til meg som en gave i går.
Kan du fortelle meg hvorfor?
Ga noen denne til deg?
En jente... En liten jente...
-En jente med langt brunt hår. -Treet, i skogen.
"Fødsel begynner med død.
Vår siste dag er begynnelsen på vår første dag."
"Fødsel begynner med død. Vår siste…"
"Umut Yazıcı klarte mirakuløst å komme unna vraket med livet i behold."
Göbekli Tepes hemmelighet. Faren min lette også etter den.
Årene gikk. Jeg ble far, men jeg leter fortsatt etter det samme.
Men i dag kan jeg endelig si at jeg tror det er en direkte kobling
mellom Göbekli Tepe og den menneskelige livssyklusen.
Atiye?
Manske forskere har påstått at tiden ikke er lineær,
men sirkulær eller en spiral.
Jeg foreslår en ny tolkning, erstatt "tid" med "menneskeliv".
Atiye?
Så fødsel, liv, skjærsild, død…
Disse skjer ikke nødvendigvis i rekkefølgen vi har blitt lært.
Templene i Göbekli Tepe er instrumenter i denne syklusen.
Og faktisk er det noe annet, bortenfor dette.
Det er en eldgammel kunnskap, et mysterie, skjult et sted.
Det må det være.
Noen ganger er makter til en hemmelighet så sterk, så intens,
at du spør deg selv, "Er denne reisen verdt det?
Er det verdt å risikere alt?
Fortiden, framtiden, nåtiden?"
FØDSEL BEGYNNER MED DØD.
Hva om det er en grunn til at folk prøver å holde det hemmelig?
Og hva om dette er en hemmelighet som ikke bør avdekkes?
Hva om den skaper mørke, og ikke opplysning?
Hva gjør du da?
Om du jager sannheten
og skraper overflaten av kunnskap som vil forandre verden, kan du ikke gi opp.
Du kan ikke stikke av når du ser fare.
Du må fortsette å tro, selv i dine mørkeste øyeblikk.
Og jeg skal fortsette.
Jeg må det, fordi om jeg løser dette, vet jeg at jeg finne min datter.
Datter. Aden?
Tekst: Mia Borgersen