PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Kde jsi, Ardo?
Ardo!
- Ardo, kde jsi? - Ardo!
Kde jsi, Ardo?
- Ardo? - Slyšíš nás, Ardo?
Ardo, synku! Kde jsi, Ardo?
Tolik jsem se bála!
Kde jsi byl?
Když jsem byla malá, pořád jsem si něco přála.
Při sfoukávání svíček na dortu, když padala hvězda,
nebo když mi na ruce přistála beruška.
Úplně jsem na tu nevinnost zapomněla.
Dnes večer si ji chci připomenout.
To, že každé přání je úmysl, a dokáže udělat zázraky.
Připomeňme si to společně.
Ať se všechna dnešní přání splní.
A ty taky.
Pojďte, povečeříme u ohně.
Červené nebo bílé?
- Červené. - Červené.
Dobře.
- Máme jenom víno? - Ne.
Jasně, že ne.
V zemi, kde se setkává Egejské moře a Anatolie, kdysi žila bohyně.
Jako bohyně plodnosti a úrody
měla na starost změnu ročních období.
Každý rok bohyně měnila podzim na zimu a zimu na jaro.
Jednoho dne ale někdo přišel a ukradl její nejcennější věc.
Její největší pýchu.
Její dceru.
Bohyně ji všude hledala. Dny, noci, roky.
Prošla celý svět, aby svou ztracenou dceru našla.
Když se jí to nepovedlo a přání se jí nevyplnilo,
ovládl ji nesnesitelný žal.
Bohyně přestala měnit roční období.
Toho roku jaro nepřišlo.
Kdysi jsem slyšela, že slovo je úmysl.
Jakmile ho někdo vypustí z pusy, začne vytvářet vlastní realitu.
Atiye?
A to samé platí pro přání.
A proto si dnes večer něco přeju.
Přeju si, aby se vrátilo jaro.
- Dobré ráno, lásko. - Dobré ráno.
Tvoje přání z Hıdırellezu?
Ukaž, co sis přála.
Nesmí se nikomu vyzradit, jinak se nevyplní.
Ty jsi tak pověrčivá.
Co se s takovým přáním dělá?
- Hodí se do vody. - Hm.
Ze země do vody.
Nemáš teď ráno přednášku?
To je pravda. Už jdu. Co budeš dělat dnes ty?
- Čeká mě výtvarná terapie. - Dobře. Měj se.
Raz, dva, tři.
Slečno Atiye.
- Zdravím. - Dobrý den.
Máte nového hosta.
Jmenuje se Arda. Je trochu zvláštní.
Čeká támhle.
Děkuju.
- Dobrý den. - Zdravím.
Ráda tě poznávám, Ardo.
Jsem Atiye.
Dnes spolu budeme malovat.
Tady.
- Ne! - Dobře. Uklidni se.
Ruce mám tady. Nedotýkám se tě. Dobře?
Můžeš se na mě podívat?
A teď na tu kartu.
Výborně.
Cokoliv je tam nahoře, je i tady dole.
Cokoliv je zvenčí,…
je i uvnitř.
Uklidni se.
Výborně.
Skvěle.
Haló?
Profesore, neviděl jsem vás v kampusu. Dnes zase nepřijdete?
Vemte hodinu za mě.
- Ale pane… - Prostě to udělejte.
Vítej.
Překvapení!
Cansu!
Chyběla jsem ti?
Moc! Kdy jsi přijela?
Dnes ráno.
Tadá! Líbí se ti? Moje vlastní interpretace.
K interpretaci umělce nemám co dodat.
Bože můj!
- Jsi ostříhaná? - Jen roztřepené konečky.
A taky jsi zhubla.
Vám dnes nic neuteče, madam.
To proto, že tě vidím tak málo.
Jak je to dlouho?
Tak dlouho ne. Tři, čtyři měsíce.
Hm. Kočovníkům jako ty to přijde málo.
A účel návštěvy? Práce? Láska?
Láska? Co to je? Prostě jste mi chyběli.
Tak vítej doma, zlato.
- Díky. - Alespoň pro teď.
To je dárek pro mě?
Děkuju.
Zlatíčko! Ukaž se mi.
Chyběla jsi nám.
- A moc! Jsem rád, že jsi přijela. - Taky jste mi chyběli.
Vy všichni.
Jak dlouho se zdržíš tentokrát?
Víte, jak to myslím. U ní člověk nikdy neví. Proto se ptám.
Taky jsi mi chyběla, mami.
Lístek ještě koupený nemám.
Nejdřív oslavme můj příjezd, a pak budeme myslet na odjezd.
- Dobře. Pojďte. - Jdeme.
- Dala jsi tam omáčku? - Jistě.
Erhan říkal, že jsi zase začala malovat.
Mhm.
Co uspořádat další výstavu, Atiye? Nebylo by to skvělé?
Ne, to si nemyslím.
Cansu, kdybys řekla, že přijedeš,
uvařila bych tvoje oblíbené jídlo.
Když přijedeš neohlášeně, musíš sníst, co dostaneš.
To je v pořádku.
Takže, moje drahá rodino…
Tajíte přede mnou něco velkého?
Jestli ano, řekněte mi to.
Drahoušku…
Má pravdu. Jestli něco chcete říct, řekněte.
Asi nic.
- Vítej. - Jo.
- Děkuju. - Vítej. Na zdraví.
Je úplněk?
Jo, je.
Takže ještě nevíš, kdy odjedeš?
Neboj. Povím ti to hned, jak budu vědět.
Cansu?
- Ano? - Já…
Vím, že s tímhle chodíš za svou sestrou…
Ale jsem tady, kdybys potřebovala.
Neboj. Jde ti to dobře.
Co?
- No přece být bratrem. - Děkuju.
Hej!
Kde jste?
Připravili jsme posezení pro nás mladé.
Mm…
Chci něco říct.
Víte, jak to vypadá, že si ze všeho dělám legraci
a nic neberu vážně?
Vlastně je to trochu pravda. Jen tak je život snesitelný.
Em…
Chci říct, že už nejsem malé dítě.
Jestli chcete, můžete mi říct i ty důležité a vážné věci.
Ale, ale! Slyšel jsi to?
Naše malá sestřička je už dospělá!
To víš, že s tebou budeme mluvit.
Tak to zase nepřehánějme.
Dobře. Chápu.
Jedna věc mi dělá starosti.
Co pan Serdar? Ozval se? Není mu nic?
Určitě je v pořádku.
Schovává se a my se mu raději vyhýbáme.
Nevídáme se s ním. Tu kapitolu jsme uzavřeli.
Je to minulost.
Jdeme dál.
Mám nápad.
Zamyká táta pořád bar?
Nemyslím. Ale to ty tady bydlíš.
Nezajdeš pro lahev?
A nestačí se zeptat? Už nejsme na střední.
Jo, ale tohle už by nebyl stůl pro mladé.
Chápu! To mění situaci. Jdu ji ukrást.
Ani si toho nevšimnou.
Tohle děláš ráda, co?
Tajně otvíráš, co je zamčené.
Je to tvoje sestra. Já nevím.
Jdeš pozdě.
Tolik jsi mi chyběl.
Ty mně taky.
Tak fajn.
Jdu do postele.
Neřekneš mi to?
A co?
To u večeře.
- Všiml sis. - No jistě.
Zase slyším hlasy.
Jako posledně?
Tentokrát je to jiné.
Je to, jako kdyby něco hořelo a praskalo.
Co myslíš?
Mohlo by to být ono? Říkala jsi, že čekáš na správný čas.
Možná to ono není.
A co když je, Atiye? Co když je to naše dcera?
Vlastně to cítím.
Tak jo. Ať se stane cokoliv, musíš mi to všechno říct.
Udělám, co bude potřeba.
Dobře? Budeš opatrná a řekneš mi o všem, co se bude dít.
Probírali jsme to. Nejde to.
Proč?
Já jsem ji nosila v děloze.
Porodila jsem ji, držela ji v náručí a cítila její vůni.
Je to moje dítě.
Ano, ale ukradli ti ji, Atiye.
Ukradli ji nám.
Když ses ztratila, bál jsem se.
Že jsi mrtvá a už tě nikdy neuvidím.
Už bych to znovu nesnesl, Atiye.
Jsem tady. Nikam nejdu.
- Atiye… - Erhane.
Nejsem porcelánová panenka. Nemůžeš mě zabalit a schovat.
Atiye, vzali nám naše dítě.
Nikdo jiný by s takovým břemenem nedokázal žít.
Ale my jsme se znovu postavili na nohy.
Nemůžu tě ochránit před vším zlem na světě,
ale pokusím se.
Něco hoří.
Moje dítě.
Dcerko!
Ne!
Ne! Dceruško moje!
Ne! Pomoc!
Ne!
Ach bože!
Co kdybysme zůstali celý den uprostřed moře?
Udělejme to.
Jo, jasně.
Bylo by super, kdybys zůstala. Co kdyby ses už nevrátila?
- Já? - Ty.
Víš…
Je fajn žít celou dobu na lodi…
Ale i těžké. Není to jen tak.
Ty bys jinde než ve městě nežila, že?
- Ne, nežila. - Kam tím směřuješ?
O čem tady mluvíme?
Že bys tady nežila.
Můžeme něco pronajmout ve městě.
- Cansu, jak dlouho jsme spolu? - Ozane.
Jsou to tak tři roky?
- Tři roky. - Jo?
Jo.
Nerozcházíme se.
Nebo snad jo?
Jsme v pohodě.
Teda pokud „v pohodě“…
znamená tohle.
Je horko! Nepůjdeme si zaplavat?
Nebo si dáme ovoce? Je ho tady spousta.
- Co? - Jak to myslíš, co?
Myslíš to vážně?
Ne, nemyslím.
Zlobíš se. Myslel jsi to vážně.
Cože? Nevím, o čem mluvíš.
- Podívej, já… - Ano?
Udělala jsem hodně chyb. Většině jsi byl svědkem.
Spadla jsem, zvedla se a zase to pokazila.
Ale nějak jsem to zvládla.
Slíbila jsem si, že už nikdy nebudu nikomu nic dlužit.
Kromě tebe.
Jasně.
Mám pro tebe slabost.
Vezmi zpátky, co jsi řekl.
Prosím.
Dobře.
Zase máš pravdu.
Co dělá?
Mít víc času v Göbekli Tepe,
možná bysme v té jeskyni našli podobné posvátné knihy.
Ale ti bastardi Göbekli Tepe úplně zasypali.
Takže žádné vykopávky, ani se nedostaneme blíž.
Tak ta organizace funguje.
Udělají všechno, aby ti svázali ruce.
Zabijí lidi a pohřbí je pod troskami.
Tahle abeceda…
Nejstarší zdroj jsem našel z doby 300 let před naším letopočtem.
Předtím neexistovala.
V té době se odehrávala indická kampaň Alexandra Velikého.
I tenhle jazyk se šířil válkou.
Jo. Procházím spisy, co jsi včera přinesl.
No? Ale?
Ale…
Není to snadné.
Tajné jazyky mají různé úrovně.
Když jsem vstupoval do organizace, učili mě úplně jinou úroveň.
Třeba na tomhle reliéfu je Alexandrova válka s Peršany.
Důležité jsou ty věty.
Poznáváš abecedu, ale znáš jinou verzi.
Takže to nerozluštíš?
Tihle lidé mi před osmi lety vzali dceru!
Cokoliv zjistíme, mě posune o krok blíž k ní!
Proto uděláš, co budeš moct!
Pořád mi nevěří, že ne?
Není rozumné ti věřit, souhlasíš?
Atiye by mi věřila.
Nepokoušej štěstí, Serdare.
Řešili jsme to. Atiye se nic nedozví.
Süveyda.
Víš, co to je?
Ne.
Süveyda je…
Je to malá černá tečka na srdci.
Říkají…
že skrz ni foukají naši duši, když jsme v matčině lůně.
Po smrti naše duše tamtudy zase odejde.
V té malé tečce se ukrývá celá naše pravda.
A samozřejmě i naše vědomí.
Moje srdce zčernalo, Erhane.
Zapomněl jsem moji podstatu.
Atiye mi připomněla…
kým jsem opravdu byl. My všichni.
Nemůžu se k tomu životu vrátit.
Nikdy.
Atiye začala slyšet oheň.
Praskavý zvuk, který oheň vydává.
Pomůže to?
Viděla jsem ji, mami. Moji dceru. Je naživu.
Ale je jiná, než si ji pamatuju.
Atiye.
V různých životech vypadáme různě.
Důležitá je duše.
- Včera v noci se mi o tobě zdálo. - A?
Ráno mě bolelo u srdce, proto jsem přišla.
Byla jsi v lese.
Vládl tam chaos.
Pobíhala jsi kolem, křičela a v panice jsi něco hledala.
Hledala jsem dceru. Prosila jsem o pomoc. Křičela jsem.
Atiye, mám strach.
Vážně se bojím, že by se ti mohlo něco stát.
Takže pro mě neuděláš všechno, kdyby se mi mělo něco stát?
Udělám. Dala bych za tebe život.
Mami, ty bys mi měla rozumět.
Někdo mi vzal dceru a já ani nevím kdo.
Myslíš, že se teď budu něčeho bát?
Je to náhoda, že jsme měly stejný sen?
Tohle je volání naší krve.
Je to i tvoje povinnost.
Stůj tentokrát při mně.
Máš pravdu.
Ze strachu jsem utekla.
Snažila jsem se tě chránit.
Ale…
všichni jsme viděli, že je to nevyhnutelný osud.
Máš pravdu.
Uděláš, co jsem já nedokázala.
Tohle nevíš,
ale jednou jsi mi řekla, že s tímhle semenem zase všechno vykvete.
Mluvila jsi s Erhanem? Co říkal?
Nedělej si starosti, mami.
Moje dcera mě volá.
Musím jen sledovat stopy, které mi nechala.
Beze strachu.
Život…
Sutima…
Ne, to není ono.
Smrt…
To taky není ono.
Už to mám, Erhane. Pojď sem!
„Zrození začíná smrtí.
Náš poslední den je začátkem prvního dne.“
To tady stojí.
Co to znamená? Reinkarnace? Jaký to má význam?
To nevím.
Byl jsi s těmi muži roky. Nic to neznamená?
Po všem tom čase jsem si uvědomil, že o té organizaci nic nevím.
Nic nevíš a stejně jsi nám zničil život.
Zkusím se na to podívat.
Erhane…
Stůj, Erhane! Prosím!
Vidím, že se zlobíš.
Na ty muže, na mě, na celý svět.
Ale nedovol, aby ta zloba ovládla tvůj život.
- Prosím. - Nedělám nic špatného.
Hledám ty, co nám zničili život.
Taky jsem na tom neviděl nic zlého.
Jen jsem chtěl zpátky svou manželku.
Ano, máš pravdu.
Možná ji vážně máš…
Ale to není důležité.
Nezapomeň se dívat kolem sebe, synu.
Jsou lidi, kteří tě potřebují.
Jen…
Neodepírej jim svou lásku.
O tom je být otcem. Já…
Pochopil jsem to pozdě.
Příliš pozdě.
Děkuju.
Postavte se do řady za sebe.
Tady!
- Omluvíte nás na chvilku? - Jistě. Prosím.
Včera jsi mi dal tenhle dárek, vzpomínáš?
Můžeš mi říct proč?
Dal ti to někdo?
Holka… Malá holka…
S dlouhými hnědými vlasy?
Ten strom, v lese.
„Zrození začíná smrtí.
Náš poslední den je začátkem prvního dne.“
„Zrození začíná smrtí. Náš…“
„Umut Yazıcı jako zázrakem unikl smrti pod troskami.“
Tajemství Göbekli Tepe. I můj otec po něm pátral.
Uběhly roky.
Dospěl jsem a stal se otcem, ale pořád pátrám po tom samém.
Dnes můžu konečně říct, že podle mě existuje spojení
mezi Göbekli Tepe a životním cyklem člověka.
Atiye?
Mnozí vědci tvrdí, že čas není lineární.
Že se pohybuje v kruhu nebo spirále.
Navrhuju novou interpretaci.
„Čas“ nahradit „lidským životem“.
Atiye?
Narození, život, očistec, smrt…
Nemusí přicházet po sobě tak, jak nás učili.
Chrámy v Göbekli Tepe jsou nástroji pro tento cyklus.
Ve skutečnosti je tam ještě něco jiného.
Je tam někde ukrytá starověká moudrost, záhada.
Musí tam být.
Někdy má tajemství tak silnou a intenzivní moc,
že se sami sebe ptáte: „Stojí za to?
Vydat se na cestu a všechno riskovat?
Minulost, budoucnost, přítomnost?“
ZROZENÍ ZAČÍNÁ SMRTÍ.
Co když existuje důvod, proč se to snažili udržet v tajemství?
Proč by nemělo být odhalené?
Co když způsobí tmu namísto osvícení?
Co byste udělali pak?
Ale pokud hledáte pravdu
a narazili jste na něco, co změní svět,
tak to nemůžete vzdát.
Nemůžete před nebezpečím utíkat.
SERDAR
Musíte dál věřit, i v těch nejtemnějších okamžicích.
Budu pokračovat dál.
Musím pokračovat dál,
protože když ty záhady rozluštím, vím, že najdu mou dceru.
Dcero. Aden?
Překlad titulků: Michaela Šimonková Filipová