EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Vad gör du?
-Lägg dig ner. -Jag mår bra.
Snälla?
-Hejsan. -Hej.
-Hur mår du? -Bra. Jag vill åka hem.
Det förstår jag.
Jag ska titta på stygnen.
Vi vill inte att stygnen ska gå upp.
Polisen kommer snart och förhör dig. Vila så länge.
Jag hinner inte. Jag måste åka. Var är mina kläder?
Jag ska vara ärlig mot dig.
Din ena njure är skadad. Vi måste hålla dig under uppsikt ett tag.
Om du inte blir bättre kan du behöva opereras.
-Vad var det? -Vi måste ha kvar dig här ett tag.
Lugna ner dig.
Vad gav ni mig?
Lugn.
Atiye.
Jag kan inte låta dig gå. Ledsen.
Atiye.
Du blir snart bra.
UTGÅNG FÖRBJUDEN
-Serdar Yılmaz, ni är gripen. -Vi har nått vägs ände, pappa.
Du har mycket att berätta för mig.
Eller hur?
Du försöker äntligen se sanningen.
Du har börjat förstå vad som händer runt omkring dig.
-Hur mycket är du redo att höra? -Allt.
Berätta allt. Nu.
Vet du vad?
För första gången i mitt liv...
är jag stolt över dig.
Du vågade få mig gripen. Bravo.
Jag lyssnar.
Din mamma var sjuk. Allvarligt sjuk.
Hon blev labil när hon inte tog sina tabletter.
Minns du att hon ofta låste in sig i ett mörkt rum?
Hon ville alltid vara för sig själv. Det var svårt för mig också.
Du var nio år.
Det tog dig flera månader att acceptera hennes död.
Du frågade samma sak varje kväll:
"Pappa, när kommer mamma hem? När?"
Jag ville få tyst på dig.
Jag ville till och med bli av med dig
eftersom du hela tiden påminde mig om smärtan.
Vet du varför?
Varför?
Jag anklagade mig själv när jag tittade på dig.
-Och sen hittade de mig. -Vem hittade dig?
Det spelar ingen roll. Det viktiga är vad de vill ha.
De ville att jag skulle hitta Atiye. Jag skulle hålla ögonen på henne...
tills det var dags.
Dags för vadå?
Den kvinnan...
Hon är nyckeln till dörren som leder till andra dimensioner.
Den dörren kan ge mig tillbaka min döda fru.
Jag fick en chans att rätta till alla mina misstag som jag gjort.
Till en början trodde jag inte heller på det. Inte en chans.
Men sen såg jag vad de gjorde...
Jag gav dem mitt liv på en silverbricka.
Jag lärde mig till och med deras språk.
Toppen, pappa.
Du är galen. Du är sjuk.
Serdar Yılmaz.
Du kommer att leva resten av ditt liv i fängelse eller på psyket.
Min son...
Min enda son. Du förstår fortfarande inte.
Jag blir snart släppt härifrån.
Dörren ska öppnas och jag måste vara där.
Förstår du?
Du brydde dig mer om mammas frånvaro än min närvaro.
Jag måste gå.
Du lever inte länge i det tillståndet.
Du har nått sista fasen.
Först börjar du blöda ännu mer näsblod
och sen blir du delvis paralyserad.
Ditt immunsystem attackerar först barnet och sen dig.
Barnet i magen kommer långsamt att förgifta dig
och till slut slås dina organ ut, det ena efter det andra.
Hur kan du ha detaljkännedom om det?
För att vi gjorde det här.
Va?
Världen led oerhört mycket...
och våra resurser började sina.
Vi ville att befolkningsmängden skulle sluta växa.
Det här kriget började inte idag.
Det har alltid funnits och kommer alltid att finnas.
Är det inte dags att det förändras?
Räcker det inte nu? Är du inte trött?
Du är trött och full av ånger. Erkänn.
Varför lät du mig inte dö?
Du hade rätt.
Du och jag är lika.
Om jag skadar dig, skadar jag mig själv.
Först dödade jag din syster och sen den man du älskar.
Varför skulle du förlåta mig?
Du kanske också har nån som du vill förlåta?
Din pappa, till exempel.
Döden är en förvandling man genomgår.
Det finns inget som heter tid.
I universum händer allt samtidigt,
men vi uppfattar det i sekvenser eftersom det är så vi lärt oss.
Men egentligen öppnar alla val vi gör upp för nya möjligheter.
Även om vi inte inser det
påverkar vi saker på många olika platser.
Det innebär att du kan ångra det du gjort...
och det skulle förändra allt.
Du behöver inte dörren...
för att förändra skeenden.
Det har du aldrig gjort.
Det är försent nu, Atiye.
Det är försent.
Du har ont om tid.
De är efter dig.
Du ska vara där när Sirius står i linje med solen.
Gå.
Snälla, gå.
Älskling.
Elif.
Kan du göra en sak för din bror?
Erhan hade en uppgift som han inte har utfört. Nu är det din uppgift.
Atiye behöver din hjälp.
Jag ska berätta allt. Jag ska berätta vart hon har åkt.
Det är din uppgift nu.
Vad ska jag göra?
Jag ska berätta.
Är det han?
Jag är ledsen.
Jag är så ledsen.
-Ja? -Avbryt uppdraget.
-Stick därifrån. -Va?
Stick, sa jag.
Flytta på dig!
Varför står du mitt på vägen?
Vem är du?
Flytta på dig nu.
Vem är du?
Erhan.
Vi ska få en dotter.
Hittar jag dig om jag återvänder?
Kan jag lindra smärtan här om jag lyckas återvända?
Kommer vi att vara tillsammans igen?
Uppfattat.
-Vad ska vi göra? -Meddela alla.
Okej.
Cevat!
Ingången är öppen.
Vi hittade ingången han letade efter, men det är försent.
Må han vila i frid.
Mamma.
Hitta Atiye.
Hon ska föra dig till mig.
Var?
Var hittar jag henne, Ozan?
Mår du bra?
Atiye kommer att lyckas.
När jag var liten stormades vårt hus.
Mamma räddade mig och min syster.
Sen förfalskade hon våra dödsattester.
För att skydda oss.
För att skydda oss från dem som var efter oss.
Det är därför jag står som avliden.
I hela mitt liv kunde jag bara se min dotter i mina drömmar...
och hur du och jag träffades.
Du kom till polisstationen.
Du var runt 16 år. Det var då vi träffades.
Jag har sett det i mina drömmar.
De sa att jag var galen.
Hur kunde de veta?
Hur kunde de veta...
att drömmar är lika verkliga som här och nu.
I hela mitt liv har jag letat efter en kvinna vars ansikte jag aldrig sett.
Det är du.
Den kvinnan är du.
Ja?
Jag kommer.
Min son...
Mina söner...
Jag dödade Erhan Kurtiz.
Jag bär ansvaret för min son Ozan Yılmaz död.
Och för Cansus.
Och för flera andra dödsfall.
De avlidna gravida kvinnorna...
och barnen.
Jag bär ansvaret för deras död.
En organisation ligger bakom det här.
Jag har jobbat för dem.
Men det är över.
Det är över.
Stäng dörren.
Schatz.
Ta det inte personligt. Det är min plikt.
Det gör inget, Hannah.
Plikten framför allt.
Eller hur?
Hej då, Serdar.
Pappa? Pappa!
Förlåt. Jag ska inte göra om det.
Pappa!
Är du redo, älskling?
Nu sätter vi igång.
-Sluta. Vad gör du? -Jag följer med.
Jag vet allt:
Vem min man jobbar för, hans koppling hit och vem du är.
Du kan föra mig till min son.
Det går inte. Jag ska bara dit för att få barn att börja födas igen.
Du ska föra mig till min son.
Snälla, lås upp.
Min son har inte gjort nåt. Jag hjälpte dig. Nu får du hjälpa mig.
Nej!
Vet du hur det är att vara mamma?
Vet du hur det känns att begrava sitt enda barn?
Jag beklagar att Ozan dog.
Men det här är inte rätt sätt att få honom tillbaka.
-Det var meningen att han skulle dö. -Jag följer med.
Jag vet att det är svårt för dig att acceptera,
men hans resa är inte över och det kan vi inte göra nåt åt.
Antingen tar du mig med eller så stannar vi i det här helvetet.
Melek?
Försvinn. Jag vill inte se dig. Allt det här är ditt fel!
Du uppfostrade mig.
Jag minns inte min mamma. Den första kvinnan jag såg var du.
Du var min idol.
Du kramade mig sällan, men jag tänkte
att det var för att inte såra Ozan, men att du ändå älskade mig.
Ditt namn betyder ju "ängel".
Jag vet att Ozan är borta.
Men vi är här. Vare sig du gillar det eller inte, så är jag din dotter.
-Gå iväg. -Min pappa har berättat allt.
Om det han säger är sant och det finns den minsta chans,
då måste du ta dig dit.
-Jag är gravid. -Är du gravid?
Är det Ozans barn?
Det är Ozans barn.
Låt Atiye ge sig iväg.
Det är ont om tid.
Det kommer att vara försent om jag inte ger mig av nu.
Min kära Elif.
Det var så mycket som jag inte kunde berätta.
Det här ska du veta: Du är min syster och betyder allt för mig.
Vi kanske aldrig ses igen, men jag älskar dig.
Då kommer vi att mötas igen, Atik.
Gå nu.
Hälsa min bror att jag älskar honom om du träffar honom.
Jag minns dig.
Jag minns dig från tusentals år sen.
Atiye?
När vi förlorade varandra stannade vattnets hjärtslag.
Flodernas flöden minskade.
Fröer slutade gro i jordens livmoder.
Atiye!
Du och jag.
Kvinna och man.
När vi förlorade varandra och glömde bort varandra...
då lämnade vi den heliga lustgården.
Atiye?
När våra hjärtan omfamnade mörkret vände sig jorden emot oss.
Förnuftet tog över och tystade våra hjärtan.
Då dog vår frukt och barn slutade födas.
Atiye.
Vi glömde bort vilka vi är.
Vi glömde att vi är en.
När vi minns varandra då ska vi återförenas.
Då kommer vi på en tidlös plats att återvända till begynnelsen.
-Atiye? -Erhan.
Atiye.
-Jag har saknat dig. -Jag trodde att nåt hade hänt dig.
-Jag har saknat dig så mycket. -Detsamma.
Det finns en annan plats.
Där lever Cansu, men barn kan inte födas.
Vi är här båda två. Vi går härifrån tillsammans.
Kom.
Vad väljer du den här gången, Atiye?
Varför dör gravida kvinnor? Du kan förändra det.
När stjärnorna står i linje kommer din dotter att ge alla hopp.
Den här bebisen är framtidens sista hopp, Atiye.
Erhan, vi ska få en dotter.
Jag vet. Jag tror att jag såg henne.
Vet du vad?
Jag hittade grottan långt innan min pappa gjorde det.
Och jag träffade dig för länge, länge sen.
Jag måste gå, Erhan.
Jag kan inte följa med dig.
Varför?
Om jag föder min dotter finns det hopp för den andra platsen.
-Då kanske andra kvinnor kan... -Nej.
Gå inte dit. Stanna här.
Nej, Erhan.
De litar på mig. De väntar på mig.
Nu vet vi.
-Vi känner till miraklet. -Nej.
Tid eller separation finns inte. Allt är som det ska vara.
Nej. Gå inte.
Vi kommer att träffas igen.
Gå inte.
Gå inte!
Atiye!
Adam och Eva.
Jesus och Magdalena.
Kom igen.
Isis och Osiris.
-Kom igen. -När du kallar på dem...
Kvinna och man.
De har letat efter varandra sen tiden utan tid.
I slutet av den här resan...
När de hittar varandra...
och ser in i varandras ögon...
kommer jorden att födas på nytt.
Du är alla kvinnor, Atiye.
När du hittar dig själv igen blir du alla kvinnors andetag.
Då kommer de osynliga ut ur mörkret.
Var redo att berätta det osagda.
Var redo att förstå det okända.
Tiden är inne.
Din tid har kommit.
Det är dags för er två att förenas på jorden.
Hör du mig, doktorn?
Min son kommer en dag.
Var är mitt barn?!
Undertexter: Anna Eriksson