A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
Mit csinál?
- Dőljön vissza! - Jól vagyok.
Kérem!
- Üdvözlöm, Erhan úr! - Üdv!
- Hogy érzi magát? - Jól. El akarok menni.
El fog, természetesen.
Hadd nézzem az öltéseit!
Nem akarjuk, hogy meglazuljanak.
A rendőrök felveszik a vallomását.
Kérem, pihenjen még!
Nincs rá időm.
Most el kell mennem. Hol van a cuccom?
Figyeljen, Erhan úr! Őszinte leszek.
Megsérült az egyik veséje. Még megfigyelés alatt kell tartanunk.
Ha nem javul, lehet, hogy meg kell műteni.
- Mi volt ez? - Itt kell még tartanunk.
Erhan úr, nyugodjon meg!
Mit tettek velem?
Nyugalom!
Atiye!
Nem engedhetem el. Sajnálom!
Atiye!
Nem lesz semmi baja.
TILOS A BELÉPÉS
Serdar Yılmaz, letartóztatjuk!
Ez az út vége, apa.
Biztos sok mesélnivalód van.
Igaz?
Végre látni akarod az igazságot, fiam.
Eldöntötted, hogy megérted, mi történik körülötted.
- De mennyit vagy kész hallani? - Mindent.
Mondj el mindent! Most!
Ozan, tudod, mi van?
Talán életemben most először...
büszke vagyok rád.
Volt bátorságod lecsukatni. Bravó!
Hallgatlak.
Anyád beteg volt.
Nagyon beteg.
Kiszámíthatatlanná vált, mikor nem szedte a gyógyszereit.
Ha emlékszel még, folyton sötét szobákba zárkózott be.
És mindig egyedül akart lenni.
Nekem is igen nehéz volt.
Kilencéves voltál.
Napokba, hónapokba telt, hogy elfogadd a halálát.
Kivétel nélkül minden este megkérdezted tőlem:
"Apa, anya mikor jön haza?
Mikor?"
El akartalak hallgattatni.
Sőt, megszabadulni tőled,
mert újra és újra arra a fájdalomra emlékeztettél.
Tudod, miért?
Miért?
Mert ha csak rád néztem, magamat okoltam.
Aztán rám találtak.
Ki talált rád?
Nem az számít, kik ők, hanem hogy mit akartak.
Azt, hogy találjam meg Atiyét.
És figyeljem őt...
mígnem eljött az idő.
Minek jött el az ideje? Miért?
Mert az a lány, fiam...
Az a lány a kulcs egy ajtóhoz, ami más dimenziókba vezet.
Mert az az ajtó visszahozhatja a halott feleségemet.
Hirtelen esélyem nyílt jóvátenni minden elkövetett hibámat.
Először én sem hittem el. Nem, az kizárt.
De aztán amiket tettek...
Ezüsttálcán kínáltam fel nekik az életemet.
Még a nyelvüket is megtanultam.
Ez nagyszerű, apa.
Te megőrültél. Beteg vagy.
Serdar Yılmaz.
Életed végéig börtönben vagy elmegyógyintézetben leszel.
Fiam...
Az én egyetlen fiam. Még mindig nem érted.
Nemsokára kijutok innen.
Mert kinyílt az az ajtó, és ott kell lennem.
Felfogtad?
Téged jobban érdekelt anyám hiánya, mint az én jelenlétem.
Mennem kell.
Nem húzod sokáig ebben az állapotban.
Végső stádiumban vagy.
Először az orrvérzésed súlyosbodik,
aztán részlegesen lebénulsz.
Az immunrendszered előbb a babát, majd téged támad meg.
A hasadban lévő gyermek lassan megmérgez,
és végül a belső szerveid egyesével mondják fel a szolgálatot.
Honnan tudja ezt ilyen részletességgel?
Azért, mert mi tettük.
Micsoda?
A világot fájdalom kínozta,
és gyorsan fogytak az erőforrások,
ezért azt akarták, ne nőjön tovább a népesség.
Ez a háború nem ma kezdődött.
Mindig is vívták, és mindig is vívni fogják.
Nem lenne itt az ideje változtatni?
Nem volt még elég?
Nem fáradt el?
Belefáradt, tele van bánattal.
Ismerje el!
Miért nem hagytál meghalni?
Igaza volt.
Mi ugyanolyanok vagyunk.
Ha ártanék magának, azzal magamnak is ártanék.
Először megöltem a húgodat, majd a férfit, akit szeretsz.
Miért bocsátanál meg?
Talán önnek is van valakije, akinek megbocsátana.
Például az apjának.
A halál csak egy átmenet.
Nem létezik az idő.
Minden egy pillanatban történik az univerzumban,
de egymást követően érzékeljük, mert ezt tanultuk meg.
Ám igazából minden meghozott döntésünk egy új lehetőséget nyit ki.
És még ha nem is vesszük észre,
mindenre számtalan helyen vagyunk hatással.
Ez azt jelenti, még megbánhatja, amit tett,
és az mindent megváltoztatna.
Nincs szüksége ajtóra...
hogy változtasson a dolgokon.
Sosem volt rá szüksége.
Már túl késő, Atiye.
Túl késő.
Nem maradt sok időd.
Jönnek érted.
Legyél ott, amikor a Szíriusz és a Nap együttállnak!
Menj!
Kérlek, menj!
Kicsim!
Elif!
Akarsz tenni valamit a bátyádért?
Erhan nem tudta teljesíteni a kötelességét. Így az rád hárul.
Atiyének szüksége van a segítségedre.
Mindent elmondok.
Elmondom, hová ment Atiye.
Ez most már a te kötelességed.
Mit tegyek?
Elmondom.
Ő az, hölgyem?
Sajnálom!
Annyira sajnálom!
- Igen? - Küldetés lefújva, Hannah.
- Tűnj el onnan! - Micsoda?
Azt mondtam, tűnés!
Menj az útból!
Menj el az útból!
Miért állsz az úton? Menj!
Ki vagy te?
Menj... menj el az útból! Most!
Ki vagy te?
Erhan...
kislányunk lesz.
Ha visszamennék, megtalálnálak?
Ha sikerülne visszamenni, enyhíthetném az itteni fájdalmat?
Újra együtt lehetnénk?
Értettem.
- Főnök, mit tegyünk? - Szólj mindenkinek!
Rendben.
Cevat!
Nyitva az alagút.
Megnyílt az alagút, amit keresett, de már későn.
Nyugodjon békében!
Anya...
Keresd meg Atiyét!
Ő elvezet majd hozzád.
Hol?
Hol keressem őt, Ozan?
ATİYE - URFA - GÖBEKLİ
Serap asszony, minden rendben?
Atiye sikerrel fog járni, Mustafa.
Kiskoromban ránk törtek a házunkban.
Édesanyám kimentett engem és a húgomat.
Majd halotti bizonyítványt hamisított.
Hogy megvédjen minket.
Hogy megvédjen azoktól, akik üldöztek.
Ezért volt halotti bizonyítványom.
Egész életemben csakis az álmaimban láthattam a lányomat.
És így találkoztunk mi is.
Eljött az őrsre.
Legfeljebb 16 éves lehetett.
Ott találkoztunk.
Ezt rendre láttam az álmaimban.
Azt mondták, őrült vagyok.
Honnan tudhatnák?
Honnan tudhatnák...
hogy az álmok oly valóságosak, mint az itt és most?
Egész életemben
egy olyan nőt kerestem, akinek az arcát sosem láttam.
Maga az.
Maga az a nő.
Igen?
Rendben, indulok.
A fiam...
A fiaim...
Én öltem meg Erhan Kurtizt.
Én vagyok...
a felelős a fiam, Ozan Yılmaz haláláért.
És Cansuéért.
És mások haláláért.
A terhes nők haláláért...
és kisbabákéért.
Mindegyikért én vagyok a felelős.
Egy szervezet áll az egész mögött.
Nekik dolgoztam.
De ennek már vége.
Vége van.
Vége.
Zárja be az ajtót!
Schätze!
Ez nem személyes, jó? A kötelességemet teszem.
Semmi baj, Hannah.
Mindig a kötelesség az első.
Nem igaz?
Ég önnel, Serdar!
Apa? Apukám?
Ne haragudj! Nem fordul elő még egyszer.
Apa!
Készen állsz, kincsem?
Menjünk!
- Ne! Mit csinál? - Én is megyek.
Mindent tudok.
Kinek dolgozik a férjem, hogyan kötődik ide, ki vagy te.
Te el tudsz vinni a fiamhoz.
Nem tehetem. Csak azért megyek oda, hogy újra születhessenek babák.
Elviszel a fiamhoz!
Vegye le a bilincset!
A fiam semmit sem tett. Én segítettem neked. Most te segítesz nekem.
Ne!
Tudod, milyen anyának lenni?
Tudod, milyen eltemetni a saját gyermekedet?
Részvétem Ozan miatt.
De higgye el, nem így lehet visszahozni!
- Meg kellett történnie. - Én is megyek.
Tudom, hogy most nagyon nehéz elfogadnia,
de az ő útja még nem ért véget.
Ezen nem változtathatunk.
Vagy veled megyek oda, vagy mindketten ebben a pokolban maradunk.
Melek!
Menj el, látni sem akarlak!
Az egész miattad történt! Menj el!
Te neveltél fel.
Nem emlékszem anyára.
Te voltál az első nő, akit megláttam.
Bálványoztalak.
Jó, tudom...
nem sokszor öleltél vagy pusziltál meg, de mindig úgy gondoltam,
"Csak nem akarja megbántani Ozan érzéseit, de attól nagyon szeret."
A neve azt jelenti, angyal.
Tudom, hogy Ozan meghalt.
De mi itt vagyunk.
Akár tetszik, akár nem, a lányod vagyok.
- Menj el! - Atiye, apám mindent elmondott.
És ha igaz, amit mond, ha csak a legkisebb esély is van rá,
el kell menned oda.
Terhes vagyok.
Terhes vagy?
Ozan gyermekével?
Ozan gyermekével.
Engedd Atiyét elmenni!
Nincs sok időnk.
Túl késő lesz, ha nem megyek most. Kérem!
Drága Elifem!
Olyan sok mindent nem tudtam elmondani.
De tudd ezt: a húgom vagy. Te vagy a mindenem.
Még ha többé nem látjuk egymást, nagyon szeretlek.
Akkor találkozunk valahol máshol, Atik.
Menj, indulj!
Ha látod a bátyámat, mondd meg, hogy szeretem!
Emlékszem rád.
Emlékszem rád évezredekkel ezelőttről.
Atiye!
Amikor elveszítettük egymást, a víz szívverése is megállt.
A folyók nem folytak tovább.
A magok nem csíráztak ki a föld méhében.
Atiye!
Te és én.
Nő és férfi.
Amikor szétváltunk,
amikor elfelejtettük egymást...
elhagytuk azt a szent kertet.
Atiye!
Amikor sötétségre ítéltük a szívünket,
a föld ellenünk fordult.
Az elménk vette át az irányítást, és elhallgattattuk szívünket.
Akkor meghalt a gyümölcsünk, és nem született több gyermek.
Atiye!
Elfelejtettük, kik vagyunk.
Elfelejtettük, hogy egyek vagyunk.
Amikor emlékezünk egymásra,
újra egyesülünk majd.
Akkor egy időtlen helyen visszamegyünk a kezdetek kezdetéhez.
- Atiye? - Erhan!
Atiye!
- Úgy hiányoztál. - Azt hittem, bajod esett.
- Nagyon hiányoztál. - Te is.
Erhan, van egy másik hely.
Ott Cansu életben van, de nem születnek gyermekek.
Most itt vagy, és én is.
Menjünk ki innen együtt!
Gyere!
Hogy döntesz ezúttal, Atiye?
Miért halnak meg a terhes nők? Megváltoztathatod.
A lányod reményt hoz, midőn a csillagok együttállnak.
Ez a baba a jövő utolsó esélye, Atiye.
Erhan...
kislányunk lesz.
Tudom. Azt hiszem, láttam őt.
Atiye, az a helyzet, hogy én...
már jóval apám előtt megtaláltam ezt a barlangot.
És láttalak már nagyon-nagyon régen.
Mennem kell, Erhan.
Nem tarthatok veled.
Miért?
Ha megszülöm a lányom, lehet jövője annak a helynek.
- Akkor talán más nők is... - Atiye! Ne, Atiye!
Ne, ne menj oda!
Maradj itt!
Nem, Erhan.
Hisznek bennem.
Várnak rám.
Most már tudjuk.
- Tudunk a csodáról. - Atiye, ne!
Nem létezik az idő vagy az elválás.
Mindennek így kell lennie.
Ne, Atiye! Ne menj!
Egyszer már találkoztunk. Újra találkozunk majd.
Atiye, ne menj!
Atiye!
Ádám és Éva.
Jézus és Mária Magdolna.
Gyerünk, kicsim!
Ízisz és Ozirisz.
- Gyerünk! - Bárhogy nevezzük is őket...
Nő és férfi.
Időtlen idők óta egymást keresik.
Az út végén...
amikor egymásra találnak...
és egymás szemébe néznek...
a föld újjászületik.
Te vagy minden nő, Atiye.
Minden nő lélegzete leszel, amikor újra megleled önmagad.
Most a láthatatlanok előjönnek a sötétségből.
Állj készen, hogy elmondd az elmondatlant!
Állj készen, hogy megértsd az ismeretlent!
Most jött el az idő.
Most jött el az időd.
Most jött el az idő, hogy ti ketten egyesüljetek a földön.
Hall engem, doktor?
Egy nap eljön majd a fiam.
Hol van a gyermekem?
A feliratot fordította: Rádóczki Attila