PROPRIETATE PRIVATĂ
ACCESUL INTERZIS NU INTRAȚI
Versiunea oficială,
repetată cu obstinație prin toată țara,
prin toate mijloacele de comunicare de care dispunea guvernul,
s-a impus în cele din urmă.
Nu murise nimeni.
Mai târziu, istoricii aveau să consfințească aceste minciuni
în toate manualele școlare.
José Arcadio Segundo nu avea idee unde sărise din vagon,
dar știa că, dacă o lua în direcția opusă trenului,
avea să ajungă la Macondo.
Dați-mi drumul! N-am spus nimic!
- Familia mea n-are nicio vină! - Mai tare!
N-am zis nimic! Dați-mi drumul!
Vreau nume! Știm că sunt mai mulți.
Cine a mai participat la grevă? Vorbește! O să aflăm!
Vorbește!
Vorbește, javră!
Stai pe loc! Nu mișca!
E unul viu! Comandante!
Nu-l lăsați să iasă! Împușcați-l!
Ajutor! Vor să mă omoare! Săriți!
Haideți! Repede!
- Deschideți! - Hai!
Deschideți, fir-ar să fie!
Deschideți, blestemaților!
Sunt José Arcadio Segundo Buendía.
Sunt José Arcadio Segundo…
Ca să se convingă că era viu, își rosti numele întreg, literă cu literă.
Ce ai pățit?
Erau trei mii.
Eram în gară.
Au tras în noi. Acum aruncă trupurile în mare.
Bărbați, femei și copii. Erau trei mii.
Nu a murit nimeni aici, José Arcadio.
De pe vremea colonelului nu s-a mai întâmplat nimic în Macondo.
UN VEAC DE SINGURĂTATE
Alo! Unde te duci?
La United, să mă văd cu frate-meu.
Compania bananieră e închisă.
Știu, dar am o chestiune de familie.
N-ai auzit?
Până nu stă ploaia, nu vine nimeni la companie.
Du-te acasă!
Spuneți-mi cine a văzut-o pe fetița mea!
- Să trăiți, căpitane! - Să trăiți!
- Faceți liniște! - V-am spus deja adevărul!
- Liniște! - Căpitane!
Pe rând, vă rog!
Unde ne sunt rudele? N-au mai ajuns acasă de aseară.
- Nu ni se spune nimic. - De cinci zile.
- Așa îl cheamă! - Care e oful vostru?
- Și fratele meu de la companie! - Pe rând!
- Dle căpitan! - Spuneți, doamnă!
Nu e normal ca soțul meu să lipsească atât de mult.
Ce pot să vă spun, doamnă?
N-ar fi nici prima, nici ultima dată
când se încurcă omul câteva zile cu alta.
- Vorbiți frumos cu doamna! - Nu vorbiți așa cu ea!
Spuneți-ne ce se întâmplă!
Ieri s-au auzit împușcături. De atunci nu știu nimic de fiul meu.
Împușcături?
Da. După-amiază! Împușcături!
- Da! La gară! - Eu cred că ați visat.
În Macondo nu s-a întâmplat și nici n-o să se întâmple nimic.
Aici, toată lumea e fericită.
Vreți ceva, domnule?
Gata! Nu s-a întâmplat nimic. Plecați acasă!
- Acasă? De ce nu ne spuneți adevărul? - Duceți-vă!
Băiete!
Fratele meu e aici?
Nu l-am mai văzut de când a plecat.
Acum, că s-a lămurit problema cu compania, poate că se întoarce.
S-a întâmplat ceva?
Nu.
Credeam că îl găsesc aici.
Și eu am auzit la radio că s-au liniștit lucrurile.
Dacă e ceva, dați-mi de veste.
E Amaranta Úrsula?
Fără habar de neliniștile din sat,
Fernanda bătu ultimul cui în planul ei desăvârșit
de a șterge din amintire orice urmă lăsată de Meme.
Dragul meu fiu,
inima mi se umple de mândrie auzind că vei primi ordinele minore.
Sora ta castă, virtuoasă și iubitoare, Renata,
a răposat în pacea Domnului, din cauza frigurilor galbene.
A murit în brațele mele, iar sufletul ei frumos s-a înălțat
la slava lui Dumnezeu.
O jelim zi și noapte.
Sora ta a fost o sfântă. Roagă-te pentru sufletul ei!
Amaranta Úrsula a mâncat deja.
De unde știi, Fernanda?
N-ai ieșit toată dimineața.
A mâncat când i-am dat eu.
Ar fi prima oară, Aureliano.
Ajunge, Fernanda!
Bucură-te că e Aureliano aici și lasă-l să aibă grijă de ea.
Dă-i-o poștașului și spune-i strănepotului dumitale
să nu uite că are un fiu la Roma.
Are nevoie de bani.
Asta e adevărat, ai putea sta mai mult timp cu fata.
Întoarce-te aici, băiete!
Nu numai Amaranta Úrsula are nevoie să fii lângă ea.
După ora stingerii,
soldații spărgeau ușile cu patul puștilor…
Mișcă-te, sindicalist afurisit!
- Nu! - N-am nicio vină!
Târau suspecții din paturi
și îi duceau pe un drum fără întoarcere.
Stai pe loc, javră!
Taci! Liniște!
Doamne, băiete! Ce-ai pățit?
Nu deschide ușa! Mă caută. Vor să mă omoare.
- O să mă omoare. - Ce?
José Arcadio! Ce-i cu tine?
Îi aruncă în mare.
Mai bine de 200 de vagoane.
Bărbați, femei și copii! I-au omorât!
O să mă omoare.
Nu-i lăsa să intre! O să mă omoare!
- O să mă omoare! - Ce se petrece?
Încuie-te într-o cameră! Cu lacătul!
Deschideți! Armata Națională!
Deschideți!
Bună seara! Cu ce vă pot ajuta?
Haideți!
- Scotociți prin toată casa! Pe aici! - Am înțeles!
- Tu, pe aici. Hai! - Domnule!
Să nu vă scape niciun cotlon!
Ce doriți?
- Ce se întâmplă? - Mamă Úrsula, nu ieși din cameră!
- Vedeți pe scări! Urcați! - Vedeți la etaj!
Dacă îmi spuneți ce căutați, vă pot ajuta.
Știi ce căutăm?
Nu, domnule.
Pe fratele dumitale.
Nu știm nimic de el de peste trei săptămâni.
N-a dat pe aici.
Dar puteți căuta unde vreți.
Acolo avem magazia și hambarul.
Dacă vreți să căutați, poftiți!
Aici ce e?
Aici n-a intrat nimeni de un veac.
Deschide!
- Trebuie să caut cheia. - Și ce mai aștepți?
Privirea soldatului zăbovi acolo
unde Aureliano Segundo și Santa Sofía de la Piedad
îl vedeau pe José Arcadio Segundo.
Acesta din urmă își dădu seama
că soldatul îl privea fără să-l vadă.
E adevărat. N-a mai fost nimeni aici de secole.
Cred că-i șerpărie aici.
Aici ce e?
E un atelier.
Deschide!
Pot să-l păstrez?
Colonelul Aureliano Buendía a fost un mare om.
E al dumneavoastră.
Să mergem!
- Nu e aici! Să mergem! - Da, căpitane!
- Să mergem! - Da!
- Să mergem! - Haideți, băieți!
Să mergem!
Haideți!
Trecură lunile, iar ploaia nu contenise.
Militarii plecaseră,
iar în Macondo începeau să prindă contur evenimentele
care aveau să-i dea lovitura de grație.
Haideți iute! Cică oprește un tren în gară.
Ce se întâmplă?
Nu știu unde, dar trebuie să plecăm de aici.
Poftiți!
De ce nu ne-ai răspuns niciodată la scrisori?
Care scrisori? Poșta n-a mai venit de luni de zile.
Mănăstirea nu e un loc potrivit pentru un băiat.
Renata nu l-a putut alăpta nici măcar o dată.
Renata nu avea copii.
Ce s-a întâmplat cu fata, Fernanda?
Era fericită peste poate când studia la noi.
Ce doriți? Pomană?
N-am timp de asta.
Credeam că îl primești dumneata.
Dar, dacă vrei, vorbesc cu soțul dumitale.
Lăsați-l!
O să spun că am găsit coșul plutind pe râu.
Au crezut Sfintele Scripturi. Pe mine de ce nu m-ar crede?
În camera lui Melchiade,
protejat de lumina supranaturală,
de zgomotul ploii,
de senzația invizibilității,
José Arcadio Segundo găsise pacea
care îi lipsise toată viața, clipă de clipă.
Frate!
Erau trei mii, Aureliano.
Acum sunt sigur că în gară erau mai bine de trei mii de oameni.
Era și Bernardino. Eram cu Bernardino.
Eram cu Bernardino.
Singura teamă care dăinuia
din dimineața în care asistase la execuția lui Moncada era
să nu-l îngroape de viu.
Mai spune-mi o dată!
Jură-mi că nu mă îngropi de viu!
Îți mulțumesc, mamă!
Și Gavilán era acolo, cu Bernardino.
Eram toți.
Bărbați, femei și copii!
Ne-au împușcat pe toți.
Trăgeau în noi de sus.
Mulți oameni au căzut pe mine.
N-am născocit toate astea.
Am fost acolo.
Bernardino a fost acolo.
I-au aruncat pe toți în mare.
Vai de noi, Aureliano…
Fratele tău nu e primul care și-a pierdut mințile.
Asta e soarta familiei Buendía.
Și e vina mea.
Și a străbunicului tău.
Te rog să i-o dai poștașului.
José Arcadio are nevoie de bani.
Poștașul n-a mai venit de un an, Fernanda.
Au spus că vagoanele au deraiat din cauza ploii.
Sau ai uitat?
Așa e. Firește.
Du-te și vorbește cu ea, băiete.
E timpul să-ți pui viața în ordine.
Ți-e bine?
Cum să-mi fie bine dacă trăiesc așa?
Am fost educată ca o regină.
Regină?
Nu ești nici pe departe regină și nici n-o să fii vreodată.
De ce tot scrii scrisori când știi că poșta nu mai vine de mai bine de un an?
Mai știi când am fost la tine acasă? Mâncați căcat cu toții!
- Prăpăditul de taică-tău! - Tatăl meu a fost un sfânt!
Nu ca tine, care ești un destrăbălat trândav și păgân!
Eu, în schimb, mi-am rupt spinarea să salvez casa asta,
unde nu e zi de la Dumnezeu să nu trebăluiesc din zori până-n seară!
Seara, parcă am sticlă pisată în ochi
și nimeni nu-mi spune nici: „Bună dimineața! Cum ai dormit, Fernanda?”
Dar sigur că da!
Ce să aștept de la o familie care m-a văzut mereu ca pe o pacoste?
O cârpă de luat oala de pe foc, o marionetă desenată pe perete!
M-au făcut mironosiță, ipocrită, viperă încălzită la sân!
Până și Amaranta, fie-i țărâna ușoară, a spus odată cu voce tare
că sunt soiul care își confundă dosul cu Săptămâna Mare.
Ține-mă, Doamne!
Dar am acceptat totul cu resemnare,
cum povățuiește Sfântul Părinte,
și când au zis că au deschis ușa nenorocirii
când au primit în casă o ingrată din capitală!
Și se refereau la nimeni alta decât la mine.
La mine! La fina ducelui de Alba.
Din satul ăsta de bastarzi, numai eu nu mă încurc
în fața unui tacâm de 16 piese!
Rangul meu îmi dă dreptul să semnez cu 11 nume de familie peninsulare!
Unsprezece!
Pe toată coasta, numai eu mă pot lăuda că m-am ușurat în oale de noapte din aur,
ca să mă întrebe colonelul Aureliano Buendía,
cu fierea lui de mason, dacă nu cumva mă răhățesc flori de astromelii!
Nu spui nimic?
Lașule!
Singura greșeală pe care am făcut-o în viață
a fost să te aduc în casa mea.
Du-te la țiitoarea ta!
Pleacă!
Timp de mai bine de cinci ani,
s-au rupt zăgazurile cerului.
Era atâta umezeală în aer, încât peștii ar fi putut să intre pe uși
și să iasă pe ferestre, navigând prin toate încăperile casei.
Întoarce-te, să te dezbrac.
În ritmul ăsta, o să ajungem să ne înfulece fiarele.
Dar o să vezi.
În ziua în care o să stea ploaia,
o să mă găsiți moartă.
Ascunde-te!
De ce e ușa deschisă, lepădătură?
Ce făceai?
Vrei să îți spun o poveste înainte de culcare?
Azi am o poveste strașnică.
Ești sigură?
Bine, cum vrei tu.
Fără povești azi.
Hai la culcare!
Așa, foarte bine. Pe mâine!
Te iubesc.
Tată!
Cine e „lepădătură”?
Lepădătură?
Bună!
Cum te cheamă?
Cum ai intrat aici?
Nu te teme! Nu pățești nimic.
Eu am avut grijă de el.
L-a trimis Renata, cu o călugăriță.
E nepotul tău, Aureliano. Nu ți-am spus ca să nu te supăr.
Nu trebuie să se afle că sărăntocul ăla a profitat de fata noastră.
Dacă îi dai numele tău, n-o să pună nimeni întrebări.
Smintita dracului!
Îți interzic să te mai apropii de copii.
E clar?
Fernanda se simți ușurată.
De mult își luase măsura trufiei,
dar nu găsise nicio cale de a o împuțina.
Tot gândindu-se, fiecare soluție îi părea
mai irațională decât ultima.
Úrsula recunoscu instinctiv pomeții proeminenți,
curiozitatea indiferentă din privire și aerul solitar al Aurelienilor.
Aureliano.
De-o fi bine, de-o fi rău,
și tu ești un Aureliano.
Trecură anii, dar ploaia tot nu se oprea.
Haide!
Dă-mi-le!
- Dă-mi-le! - Haide!
Ani și ani de-a rândul străbătu mările piratul Francis Drake.
Și, după mult timp…
se spune că cineva a găsit galionul de pirați
împotmolit într-o mlaștină, în cealaltă parte a lumii.
Înăuntrul galionului,
o comoară care e ascunsă în casa asta
și pe care mama Úrsula n-a vrut nici până în ziua de azi
să o scoată la iveală.
Știți cine a făcut acea descoperire?
Strămoșul vostru, José Arcadio Buendía,
într-una dintre primele lui expediții de după ce a întemeiat Macondo.
- Și știți ce a mai descoperit? - Ce?
Toată armura lui Francis Drake,
datorită unui magnet uriaș
pe care i l-a vândut prietenul lui, Melchiade.
Ne duci și pe noi acolo?
Sigur că da. De îndată ce se oprește ploaia.
Și Macondo e ca Bruxelles, tată?
E și mai frumos.
În piața mare
e un copac uriaș, mai mare decât orice clădire.
Clădire?
Petrecerile o țin lanț până în zori și durează mai multe zile.
O să vedeți că așa e.
Hai să prindem scorpioni, canibalule!
Canibalule! Hai, Aureliano! Canibalule!
Canibalule!
Erau trei mii.
Erau bărbați, femei și copii.
Erau copii!
Nu mi-e frică!
Dacă te-ai vedea, mamă Úrsula! Ești foarte frumoasă.
- Nu-i așa, Aureliano? - Ba da. Foarte frumoasă.
Copii…
Trebuie să vă spun ceva neapărat.
Cei din stirpea Buendía nu trebuie să se căsătorească între ei.
V-am văzut.
Vă spun cât se poate de serios.
Amaranta, Aureliano,
ascultați-mă!
Nu puteți să vă căsătoriți unul cu altul.
O să zămisliți copii
cu coadă de purcel.
Ce faceți?
Uitați ce i-ați făcut mamei Úrsula!
- Afară cu voi! - Haide!
O să te întrec, canibalule!
Amaranta Úrsula! Aureliano! La masă!
Uite ce ți-au făcut, mamă Úrsula…
Sunt frumoasă?
Întotdeauna.
Tu ai fost frumoasă întotdeauna.
Întotdeauna.
Astfel, la orele două ale după-amiezei, lumea se trezi luminată de un soare nebun,
roșiatic și aspru ca praful de cărămidă
și aproape la fel de rece ca apa,
apoi nu mai plouă timp de zece ani.
Mai să nu te trezești, femeie.
Am avut un vis foarte straniu.
Ploua și nu se mai oprea.
Mamă Úrsula!
Aureliano…
Lasă ăla și ajută-mă să scot animalul.
Iartă-mă!
Aureliano Segundo privi cu o neputință surdă
cum potopul ștersese fără milă
o avere care odinioară fusese considerată cea mai mare și mai temeinică din Macondo
și din care rămăsese doar izul de putreziciune.
Dormi liniștit!
Au apus vremurile alea.
Cât ne-or da turcii pe ăsta?
Poftim?
Nu-l folosește nimeni. De ce să-l mai păstrăm?
Amaranta Úrsula trebuie să plece, iar ploaia m-a ruinat.
Unde să plece, Aureliano?
Am găsit o școală de fete în Bruxelles.
Când pleacă?
Când fac rost de bani.
Aureliano vine cu mine?
Nu, comoara mea.
E o școală pentru fete.
Dar eu și Aureliano o să îți așteptăm scrisorile
în care o să ne povestești ce minunății o să faci acolo.
Și, dacă ești cuminte, o să te vizităm în vacanță.
Băiete!
Vino încoace!
Vino! Vreau să-ți arăt ceva.
Ce e asta?
Nu știu.
Nimeni nu știe în ce limbă e scrisă.
Poate o s-o descifrezi tu
până se întoarce Amaranta Úrsula.
Până acum,
am recunoscut 30 de litere care se repetă.
Caractere. Sunt caractere, nu litere.
Sunt caractere. Caractere.
De asta ai stat închis aici?
De asta am stat închis aici.
Și pentru că mă gândesc la ceva ce nu-mi permit să uit.
Ce nu poți să uiți?
Că Armata Națională
a masacrat trei mii de muncitori care erau încolțiți în gară.
Nu e născocirea mea. E adevărat. S-a întâmplat.
De ce au făcut asta?
Am foarte multe să-ți spun.
Foarte multe.
Aureliano Segundo se trezi în miez de noapte,
sugrumat pe dinăuntru de niște clești ca de crab.
Nu ți-e bine?
M-a costat ceva bănet,
dar, dacă vă ajută Divina Providență,
puteți câștiga un clavecin frumos, adus din Europa, pentru câțiva pesos.
Îngrozit că va muri fără să o trimită pe Amaranta Úrsula la Bruxelles,
Aureliano Segundo muncea ca niciodată.
Ce aveți mereu în față, dar nu puteți vedea niciodată?
Viitorul.
Cumpărați numărul ăsta!
E de la Divina Providență și iese doar o dată la 100 de ani.
Câte îți dau? Două?
Bine. Și ție? Trei.
Iar la miezul nopții
încerca să le consoleze cu predici despre noroc
pe femeile solitare care plângeau lângă tonomate.
Îți citesc pe față că îți place ce-i bun.
Mai ești supărat pe mine?
Atunci, cum o să conviețuim?
Ți-am spus că nu te las singur.
Petra ne aduce în casă un pat pentru tine.
Dacă vrei, mâine mergem acolo.
Hai, băiete! Spune ceva! Da sau nu?
Da.
Da?
Ce ai aici?
Strânge-ți lucrurile! Vin mâine după tine.
O să-mi fie foarte dor de tine, bunico.
Mulțumesc.
În amintirea Amarantei Úrsula și a micului Aureliano,
copilăria avea să rămână o epocă fericită.
Bine. Hai să mergem!
Aureliano! Haide!
Aureliano!
Bine, gata, să mergem…
Hai să mergem! Vino! Gata…
O să se întoarcă.
Ești pe moarte.
Trebuie să-mi țin promisiunea.
Fii pe pace! Am eu grijă de nepotul tău.
Dar nu îmi ești dator cu nimic.
Du-te în pace, Aureliano.
M-ai auzit?
Du-te în pace.
Intră!
Tu nu dormi niciodată?
Ai venit să-ți iei rămas-bun de la nebunul casei?
Promite-mi că n-o să uiți niciodată ce ți-am povestit.
Ajutor!
Săriți! Pentru Dumnezeu!
Fă ceva.
Fă ceva!
În 9 august, muriră amândoi deodată,
redevenind identici în moarte,
așa cum fuseseră în adolescență.
Cu toată durerea, ea își ținu promisiunea.
Să nu te temi de moarte, Aureliano.
Suferința există doar în viață.
Nu se mai auzi niciodată de Santa Sofía de la Piedad,
care sădise în familie germenii angelici ai Frumoasei Remedios
și își dedicase toată viața creșterii unor copii
care abia își aminteau că erau pruncii și nepoții ei,
și se îngrijise de Aureliano Babilonia de parcă ea l-ar fi zămislit…
Iartă-mă!
…fără să știe că îi era străbunică.
Găsește-ți calea!
Nimeni nu va ști că ai existat.
Lepădătură.
Subtitrarea: Liana Oprea