PRIVAT EIENDOM INGEN ADGANG
Den offisielle versjonen,
gjentatt 1000 ganger over hele landet
gjennom alle kommunikasjonsmidler regjeringen hadde til rådighet,
seiret til slutt.
Det var ingen døde.
Senere skulle historikere forevige disse løgnene i skolebøkene.
José Arcadio Segundo visste ikke hvor han hadde hoppet,
men han visste at hvis han gikk i motsatt retning av toget,
ville han nå Macondo.
La meg gå. Jeg har ikke sagt noe! Familien min var ikke med! La meg gå!
-Høyere! -Ingenting! La meg gå!
Gi meg navn! Vi vet det er flere.
Hvem andre var involvert i streiken? Snakk! Folk kan snakke.
Snakk, din jævel!
Stans! Ikke rør deg!
Der er det en i live! Kommandant!
Han må ikke komme seg ut. Skyt ham!
Hjelp! De vil drepe meg! Hjelp!
Fort!
-Lukk opp, for helvete! -Kom igjen.
Lukk opp, for pokker!
Jeg er José Arcadio Segundo Buendía.
Jeg er José Arcadio Segundo.
For å overbevise seg selv om at han levde, uttalte han hele navnet sitt.
Bokstav for bokstav.
Hva har hendt?
Det var 3000 av oss.
Vi var på togstasjonen. De skjøt oss og dumpet likene i havet.
Menn, kvinner, barn. Tre tusen av oss.
Ingen har dødd, José Arcadio.
Siden din onkel obersten har ingenting skjedd i Macondo.
HUNDRE ÅRS ENSOMHET
-Hei! Hvor skal du? -Til United for å treffe broren min.
Bananselskapet er stengt.
-Jeg vet det. Det er et familieanliggende. -Hørte du meg ikke?
Det vil ikke være noe her før regnet stanser. Gå hjem.
Har noen sett dattera mi?
-Hei, kaptein. -God dag, kaptein.
-Vær stille! Etter tur! -Jeg har sagt sannheten.
Ro dere ned! Én om gangen, takk!
De spør etter slektninger som ikke kom hjem i går.
-Ingen sier noe. -Det har gått fem dager.
-…heter han. -Hva skjer her?
-Broren min også, i selskapet. -Én om gangen!
-Kaptein. -Snakk, señora.
Det er ikke normalt at mannen min er borte så lenge.
Hva skal jeg si?
Det er verken første eller siste gang en mann forsvinner med en annen kvinne.
-Vis litt respekt! -Ikke snakk sånn til henne.
-Hvorfor vil dere ikke si noe? -Vi hørte skudd i går.
Jeg har ikke hørt fra sønnen min.
-Skudd, sier du? -Ja, vi hørte skudd i går.
-Ja, fra stasjonen. -Du må ha drømt det.
Ingenting har skjedd i Macondo, og ingenting kommer til å skje.
Dette er en lykkelig by.
Trenger du noe, señor?
Da så! Ingenting har skjedd. Alle kan gå hjem.
-Hvorfor vil de ikke si sannheten? -Kom dere hjem!
Gutten min.
Er broren min her?
Jeg har ikke sett ham siden han dro hjemmefra.
Nå som streiken og det er over, kommer han kanskje tilbake.
-Har det skjedd noe? -Nei.
Jeg kom fordi jeg trodde han var her. Jeg hørte at situasjonen har roet seg.
Si fra hvis du hører noe.
Er det Amaranta Úrsula?
Uvitende om uroen i byen
gjorde Fernanda den siste finpussen på planen
for å slette alle spor etter Meme fra hukommelsen.
Kjære sønn, det gjør meg stolt at du snart trer inn i presteyrket.
Din kyske, dydige og kjærlige søster Renata
døde i Herrens fred på grunn av det svarte oppkastet.
Hun døde i armene mine, og sjelen hennes steg opp til Guds herlighet.
Vi sørger over tapet dag og natt.
Søsteren din var en helgen. Be for sjelen hennes.
Amaranta Úrsula har alt spist.
Hva vet du om det?
Du har ikke vært ute.
-Om hun har spist, var det med meg. -Det ville vært første gang.
Fernanda, det holder.
Benytt deg av at Aureliano er her, og la ham ta seg av henne.
Gi dette til postmannen.
Si til oldebarnet ditt at han har en sønn i Roma som trenger penger.
Du kunne tilbringe mer tid med jenta.
Kom hit, sønn.
Amaranta Úrsula er ikke den eneste som trenger deg.
Etter portforbudet slo soldatene inn dører med geværene sine…
-Flytt deg, fagforeningsjævel! -Jeg har ingenting med det å gjøre.
…dro mistenkte ut av sengene sine…
…og tok dem med på en enveisreise.
Ikke rør deg, din kjøter! Hold kjeft! Vær stille!
Herregud, hva har skjedd med deg?
Ikke lukk opp. De leter etter meg og vil drepe meg.
-De dreper meg. -Hva?
José Arcadio! Hva har skjedd?
De kastet dem i havet.
Det var over 200 jernbanevogner. Menn, kvinner og barn. De drepte dem.
De vil drepe meg også. Ikke lukk opp. De kommer til å drepe meg.
-De vil drepe meg! -Hva foregår?
-Lås deg inne i et rom med hengelås. -Lukk opp! Det er hæren!
Lukk opp!
-God kveld. Kan jeg hjelpe dere? -Kom igjen.
Gjennomsøk hele huset. Her borte.
-Én går hit. -Señor.
-Sjekk hver krik og krok! Kom igjen! -Hva trenger dere?
-Hva foregår? -Mama Úrsula, bli på rommet ditt.
-Opp trappene! -Sjekk andre etasje.
Hvis du sier hva du leter etter, kan jeg hjelpe deg.
Vet du hva vi leter etter?
-Nei. -Broren din.
Vi har ikke hørt fra ham på tre uker. Han har ikke vært her.
Men let hvor dere vil.
Der er lageret og låven. Hvis dere vil sjekke der, så vær så god.
Og der inne?
Ingen har vært der på 100 år.
Lukk opp.
-Jeg må hente nøkkelen. -Hva venter du på?
Soldaten så rett mot stedet
Aureliano Segundo og Santa Sofía de la Piedad
så José Arcadio Segundo.
Og han innså også…
…at han så på ham uten å se ham.
Det er sant. Ingen har vært her på hundre år. Det må være slanger her.
Hva er det her?
Et verksted.
Lukk opp.
Kan jeg beholde den?
Oberst Aureliano Buendía var en av våre beste menn.
Bare ta den.
-Kom igjen! Han er ikke her. -Ja, kaptein.
-Kom igjen! -Kom igjen, folkens.
Kom igjen!
Regnet fortsatte i flere måneder.
Militæret hadde dratt,
og hendelsene som skulle gi Macondo dødsstøtet, begynte å ta form.
-Vi må skynde oss. Toget venter ikke. -Hva foregår?
Jeg vet ikke hvor det skal, men vi må dra.
Kom inn.
Hvorfor svarte du aldri på brevene våre?
Brev? Postmannen har ikke vært her på måneder.
Klosteret er ikke noe sted for en liten gutt.
Renata fikk ikke engang ammet ham.
Renata har ikke barn.
Hva skjedde med den jenta?
Hun var så lykkelig da hun studerte hos oss.
Hva vil du? Ha penger? Jeg har ikke tid til dette.
Jeg trodde du ville ta ham imot.
-Jeg kan snakke med mannen din. -Nei.
Jeg sier at jeg fant kurven i elva.
Hvis de tror på Bibelen, hvorfor skal de ikke tro meg?
I Melquíades' rom,
beskyttet av det overnaturlige lyset…
…av lyden av regnet
og av følelsen av å være usynlig, fant José Arcadio Segundo en fred
han aldri hadde kjent før.
Bror.
Det var 3000, Aureliano.
Jeg er sikker på at det var mer enn 3000 på togstasjonen.
Bernardino var der. Jeg var med Bernardino.
Den eneste frykten han bar med seg
fra morgenen han var vitne til Moncadas henrettelse,
var å bli begravet levende.
Si det igjen.
Du skal aldri begrave meg levende.
Takk, mamma.
Gavilán var der med Bernardino også. Vi var der, alle sammen.
Menn, kvinner og barn.
De skjøt oss alle sammen. De skjøt på oss ovenfra.
Det var mange som falt oppå meg også.
Dette er ikke noe jeg finner på. Jeg var der.
Bernardino var der.
De kastet oss i havet.
Aureliano.
Broren din er ikke den første som går fra forstanden.
Det er Buendíaenes skjebne.
Og det er min feil. Og din oldefars.
Gi dette til postmannen. José Arcadio trenger penger.
Postmannen har ikke vært her på et år.
De sa at togene sporet av på grunn av regnet.
Eller har du glemt det?
Ja, selvsagt.
Snakk med henne, sønn.
Det er på tide dere ordner opp.
Går det bra?
Hvordan kan jeg ha det bra når jeg lever sånn?
-Jeg ble oppdratt til å bli en dronning. -En dronning?
Du er ikke en dronning, og det blir du heller aldri.
Hvorfor skriver du brev
når du vet at posten ikke har fungert på over et år?
Husker du da jeg kom hjem til dere? Dere spiste møkk!
-Faren din var et svin! -Min far var en helgen!
I motsetning til deg, din late, hedenske libertiner.
Mens jeg har jobbet og slitt for å redde dette huset,
hvor det er ting å gjøre fra morgen til kveld.
Jeg legger meg med øynene fulle av støv, og aldri sier noen: "God morgen, Fernanda.
Hvordan har du sovet, Fernanda?" Men selvfølgelig.
Hva mer er det å forvente av en familie som synes jeg er en plage?
Som en gryteklut, som en dukke malt på veggen.
Dere kalte meg en selvrettferdig hykler, en øgle!
Selv Amaranta, måtte hun hvile i fred, sa en gang
at jeg var av typen som forvekslet endetarmen med et hull.
Nådige Gud!
Men jeg godtok alt med resignasjon for Den hellige fars intensjoner.
Selv da de sa at familiens ulykke
kom fra å ha tatt inn denne utakknemlige Bogotá-søpla.
Og de siktet til ingen andre enn meg. Meg!
Guddatteren til hertugen av Alba.
Den eneste dødelige i denne byen som vet å spise med skikkelig bestikk.
En dame av så høy avstamning at hun bærer elleve etternavn. Elleve!
Og den eneste på kysten som kan skryte av å ha gjort sitt fornødne i gullpotter.
Og så våget oberst Buendía å spørre meg, med sin frimurer-galle,
om jeg driter peruanske liljer!
Skal du ikke si noe?
Feiging.
Den eneste feilen jeg har gjort i livet, var å ta deg inn i huset mitt.
Dra til elskerinna di. Kom deg ut!
I mer enn fem år…
…fortsatte himmelen å åpne seg.
Lufta var så fuktig at fisk kunne ha svømt inn gjennom dørene
og ut av vinduene og gjennom soverommene.
La meg se.
Fortsetter det slik, blir vi spist opp av dyrene.
Men vent og se.
Den dagen det slutter å regne,
våkner jeg død.
Gjem deg.
Hvorfor er døra åpen, din kjøterunge?
Hva drev du med?
Skal jeg fortelle en historie før du legger deg?
Jeg har gode historier. Er du sikker?
Greit. Ingen historier i dag. Sov godt.
Ok. Vi ses i morgen.
-Elsker deg. -Pappa. Hvem er kjøterunge?
Kjøterunge?
Hei.
Hva heter du?
Hvordan kom du deg inn?
Ikke vær redd. Det går fint.
Jeg tok ham til meg.
Renata sendte ham med en nonne.
Han er barnebarnet ditt. Jeg ville ikke plage deg med det.
Ingen trenger å vite at den fattiglusa misbrukte dattera vår.
Hvis du gir ham etternavnet ditt, vil ingen stille spørsmål.
Di gærne kjerring.
Du skal holde deg langt unna barna.
Er det klart?
For Fernanda var det en lettelse.
Hun hadde for lengst innsett omfanget av stoltheten sin,
men hun klarte ikke å gjøre noe med det,
for jo mer hun tenkte på en løsning, desto mindre rasjonell virket den.
Úrsula gjenkjente instinktivt de høye kinnbeina,
det undrende blikket og ensomheten til Aurelianoene.
Aureliano.
På godt og vondt
er du også en Aureliano.
Årene gikk, og det hadde ennå ikke sluttet å regne.
Kom igjen! Få dem!
-Få dem! -Kom igjen!
I mange år seilte piraten Francis Drake på havet.
Og mange år senere…
…sier de at noen fant sjørøverskuta
strandet i en sump på den andre siden av verden.
I skipet
var det en skatt som er gjemt i dette huset,
og som Mama Úrsula fortsatt nekter å si hvor er.
Og vet dere hvem som fant den?
Tippoldefaren deres José Arcadio Buendía,
på en av sine første ekspedisjoner etter å ha grunnlagt Macondo.
-Og vet dere hva mer han fant? -Hva da?
Rustningen til Sir Francis Drake,
takket være en gigantisk magnet som vennen hans Melquíades solgte ham.
Vil du ta oss med dit en dag?
Selvfølgelig. Så snart det slutter å regne.
-Er Macondo som Brussel, pappa? -Det er vakrere.
På torget er det et digert tre, større enn en bygning.
Bygning?
Festene varer til daggry og over flere dager.
Én dag får dere se selv.
Vi skal fange den! Kannibal!
-Kannibal, vi skal fange kannibalen! -Kannibal!
Det var 3000.
Det var menn, kvinner og barn.
-Det var barn. -Jeg er ikke redd.
Om du bare kunne du sett deg selv, Úrsula. Du er vakker.
-Ikke sant, Aureliano? -Jo, veldig vakker.
Barn.
Jeg må fortelle dere noe.
Buendíaene kan ikke gifte seg med hverandre.
Jeg har fulgt med på dere.
Jeg mener det.
Amaranta, Aureliano, hør på meg.
Dere kan ikke gifte dere med hverandre,
for barna deres vil bli født med grisehale.
Hva gjør dere? Se hva dere har gjort med Mama Úrsula.
-Ut med dere. -Kom!
Kannibalen kommer til å ta dere.
Amaranta Úrsula, Aureliano, det er mat!
Se hva de gjorde med deg.
Er jeg vakker?
Alltid.
Du har alltid vært vakker. Alltid.
Så klokken to på ettermiddagen ble verden opplyst av en tåpelig sol,
rødlig og grov som murstøv…
…og nesten like kjølig som vann.
Og siden regnet det ikke på ti år.
Trodde aldri du skulle stå opp.
Jeg hadde en veldig merkelig drøm.
Det sluttet ikke å regne.
Mama Úrsula.
Aureliano.
La det ligge. Hjelp meg å få ut dyret.
Tilgi meg.
Aureliano Segundo så hjelpeløst på mens syndefloden nådeløst utslettet
det som en gang ble ansett som den største formuen i Macondo,
og kun etterlot stanken.
Sov, nå.
Det er ikke tid for sånt lenger.
Hvor mye gir tyrkerne oss for dette?
Hva?
Ingen bruker det. Hva skal vi med det?
Og Amaranta Úrsula må dra, og jeg er blakk på grunn av regnet.
Men hvor skal hun dra?
Jeg fant en pikeskole i Brussel.
Når skal hun dra?
Så snart jeg får pengene.
Skal Aureliano bli med meg?
Nei, vennen min. Det er en skole for unge piker.
Men han og jeg vil vente på alle brevene fra deg
om alle de fantastiske tingene du gjør der.
Og hvis du er flink, besøker vi deg i ferien.
Gutt.
Kom hit.
Kom. Jeg skal vise deg noe.
Hva er det?
Jeg vet ikke.
Ingen vet hvilket språk det er.
Kanskje du kan tyde det mens du venter på at Amaranta Úrsula skal komme tilbake.
Så langt har jeg gjenkjent tredve bokstaver som gjentar seg.
Tegn. Det er tegn, ikke bokstaver.
Var det derfor du låste deg inne?
Det var derfor jeg låste meg inne.
Og fordi jeg tenker på noe jeg aldri må glemme.
Hva er det du ikke må glemme?
At hæren
massakrerte 3000 arbeidere som var innesperret på stasjonen.
Det er ikke oppspinn. Det er ekte. Det skjedde.
Hvorfor gjorde de det?
Jeg har mye å fortelle deg.
Mye.
Aureliano Segundo våknet ved midnatt
og følte at han ble kvalt innenfra av krabbeklør.
Går det bra?
Det kostet meg litt penger, men hvis Gud er med deg,
kan du vinne et vakkert klavikord fra Europa for noen skarve pesos.
Plaget av frykten for å dø før han fikk sendt Amaranta Úrsula til Brussel,
jobbet Aureliano Segundo hardt.
Hva er alltid foran deg, men du kan aldri se den?
Fremtiden.
Kjøp dette nummeret.
Det er fra Guds forsyn og kommer bare hvert 100. år.
Hvor mange vil du ha? To? Flott. Og du? Tre.
Og ved midnatt prøvde han å trøste, med prekener om lykke,
de ensomme kvinnene som gråt ved jukeboksene.
Du ser ut som du liker det gode.
Er du fortsatt sint på meg?
Så hvordan skal vi bo under samme tak?
Jeg sa jeg ikke ville la deg være.
Petra har fått tak i en seng vi kan ha i huset vårt.
Og hvis du vil, kan vi dra dit i morgen.
Kom igjen, nå. Si noe. Ja eller nei?
-Ja. -Ja?
Hva har skjedd her?
Pakk tingene dine. Jeg henter deg i morgen.
Jeg kommer til å savne deg, bestemor.
Takk.
Amaranta Úrsula og lille Aureliano
skulle huske barndommen som en lykkelig tid.
Kom, så går vi.
Aureliano. Kom.
Aureliano.
-Kom, nå. -Nå går vi. Kom igjen. Ok.
Hun kommer tilbake.
Du er døende.
Jeg må dra og oppfylle løftet mitt.
Ikke vær redd. Jeg skal ta meg av barnebarnet ditt.
Men du skylder meg ingenting.
Dra i fred, Aureliano.
Hører du?
Dra i fred.
Kom inn.
Sover du aldri?
Kom du for å si farvel til husets galning?
Lov meg at du aldri glemmer det jeg sa til deg.
Hjelp!
For Guds skyld, hjelp!
Gjør noe.
Gjør noe!
Den 9. august døde de samtidig,
og de ble identiske igjen i døden…
…slik de hadde vært i ungdommen.
Med stor sorg holdt hun løftet sitt.
Ikke frykt døden, Aureliano.
Lidelse finnes bare i livet.
De hørte aldri fra Santa Sofía de la Piedad igjen.
Hun plantet Remedios den Vakres evangeliske frø i familien.
Hun viet livet sitt til å oppdra barn
som knapt husket at de var hennes barn og barnebarn.
Hun tok seg av Aureliano Babilonia som om han var hennes egen…
Tilgi meg.
…uten å vite at hun var oldemoren hans.
Finn din egen vei.
Ingen vil vite at du eksisterte.
Kjøterunge.
Tekst: Marie Wisur Lofthus