SOUKROMÝ POZEMEK
NEVSTUPOVAT
Oficiální verze,
tisíckrát opakovaná po celé zemi
všemi komunikačními prostředky, které měla vláda k dispozici,
nakonec převážila.
Nikdo nezemřel.
Historikové tyto lži později vtiskli do všech školních učebnic.
José Arcadio Segundo nevěděl, kde vyskočil,
ale věděl, že když se vydá opačným směrem, než jel vlak,
dojde do Maconda.
Pusťte mě. Nic jsem neřekl. Pusťte mě! Moje rodina s tím nemá nic společného.
Hlasitěji!
Ne! Pusťte mě!
Chci jména!
Víme, že vás bylo víc.
Kdo se té stávky účastnil? Mluv! Stejně tě někdo práskne!
Vyklop to!
Mluv, ty parchante!
Stůj! Ani hnout!
Tady je jeden živý.
Veliteli!
Nesmí nám utéct. Zastřelte ho!
Pomoc! Oni mě zabijou! Pomoc!
Rychle!
- Otevřete! - Jdeme.
Otevřete, krucinál!
Já jsem José Arcadio Segundo Buendía.
Jsem José Arcadio Segundo Buendía.
Aby sám sebe přesvědčil, že je naživu, opakoval celé své jméno.
Písmeno po písmenu.
Co se ti stalo?
Byly nás tři tisíce.
Byli jsme na nádraží.
Postříleli nás. Těla teď házejí do moře.
Muži, ženy, děti. Byly jich tři tisíce.
Tady nikdo nezemřel, José Arcadio.
Od dob tvého strýce plukovníka se v Macondu nic nestalo.
STO ROKŮ SAMOTY
Hej! Kam jdete?
Jdu za bratrem, pracuje ve firmě.
Banánová společnost je zavřená.
Já vím, ale je to rodinná záležitost.
Neslyšel jste?
Dokud nepřestane pršet, nikdo tady nebude.
Jděte domů.
Házej!
Neviděl někdo moji dceru?
- Dobrý den, kapitáne. - Dobrý den.
- Ticho! Pěkně postupně! - Řekl jsem vám pravdu.
- Klid! - Dobrý den.
Jeden po druhém!
Přišli se zeptat na příbuzné, kteří se včera nevrátili domů.
- Nic nám neřekli. - Už je to pět dní.
- …se jmenuje ten můj. - Co se tady děje?
- Můj bratr taky, ve firmě. - Jeden po druhém!
- Pane kapitáne. - Mluvte, paní.
Není normální, aby byl můj manžel tak dlouho pryč.
Co na to říct, paní?
Nebylo by to poprvé ani naposledy,
co se chlap zaběhl k jiné ženské.
- Mějte k ní respekt! - Nemluvte s ní takhle.
Proč nám neřeknete, co se děje? Včera jsme slyšeli střelbu.
Od té doby o synovi nemám zprávy.
Tak střelbu?
Ano, odpoledne se tu střílelo.
- Ano, na nádraží. - To se vám muselo zdát.
V Macondu se nic nestalo.
Nic se neděje a nic se tu dít nebude.
Tohle je šťastné město.
Pane, potřebujete něco?
No tak! Nic se tu nestalo. Jděte domů.
Domů? Proč nám neřeknou pravdu?
Tak pohyb!
Synku.
Je tu bratr?
Od té doby, co odešel, jsem ho neviděla.
Možná se vrátí, když se to s banánovou společností vyřešilo.
Stalo se něco?
Ne.
Myslel jsem si, že tady bude.
A v rádiu říkali, že se všechno uklidnilo.
Kdyby něco, dej mi vědět.
To je Amaranta Úrsula?
Fernanda nevnímala neklid ve městě
a dovedla svůj plán do zdárného konce.
Chtěla z paměti vymazat stopy, které v ní Meme zanechala.
Milý synu,
jsem hrdá, že se chystáš přijmout nižší svěcení.
Tvá cudná, ctnostná a milující sestra Renata
dostala černý kašel a odevzdala svou duši Bohu.
Držela jsem ji v náručí, když umírala, a její krásná duše vzlétla k Pánu.
Dnem i nocí truchlíme nad její ztrátou.
Tvá sestra byla svatá.
Modli se za její duši.
Amaranta Úrsula už jedla.
Jak to víš, Fernando?
Celé dopoledne jsi zalezlá.
Jedla, když jsem ji krmil.
To by bylo poprvé.
Fernando, dost.
Využij toho, že tady Aureliano je, a nech ho, ať se o ni taky postará.
Dej to pošťákovi.
Ať si váš pravnuk vzpomene, že má syna v Římě. Potřebuje peníze.
Je pravda, že bys s tou malou mohl trávit víc času.
Vrať se, synku.
Amaranta Úrsula není jediná, kdo tě potřebuje mít nablízku.
Jakmile začal platit zákaz vycházení,
vojáci vyráželi dveře pažbami pušek…
Pohni, ty odborářská svině!
- Ne! - Já nic neprovedl.
…vytahovali podezřelé z postelí
a posílali je na cestu bez návratu.
Stůj, ty pse! Stůj!
Drž hubu! Buď zticha!
Proboha, synku, co se ti stalo?
Neotvírej dveře. Hledají mě a zabijí mě.
- Zabijí mě. - Co?
José Arcadio!
Co se stalo?
Házejí je do moře.
Je tam přes 200 vagónů.
Muži, ženy a děti.
Zabili je.
Chtějí mě zabít. Ne…
Nepouštěj je dovnitř. Chtějí mě zabít.
- Zabijou mě! - Co se děje?
Zamkni ho v pokoji na zámek.
Otevřete! Národní armáda!
Otevřete!
Dobrý večer. Jak vám můžu pomoct?
Jdeme.
Prohledejte celý dům.
Tudy.
- Další tudy. Pojďte. - Ano, pane.
Prohledejte každý kout. No tak!
Co hledáte?
Co se to tady děje?
Matko Úrsulo, zůstaňte tady.
- Prohledejte schody! - Zajistěte druhé patro.
Když mi řeknete, co hledáte, pomůžu vám.
Víte, co tady hledáme?
Ne, pane.
Vašeho bratra.
Už tři týdny o něm nic nevíme.
Doma nebyl.
Ale klidně se tu porozhlédněte.
Tady je komora a stodola.
Jestli chcete, můžete se podívat.
A co je tam?
Tam už sto let nikdo nebyl.
Otevřete to.
- Musím najít klíč. - Tak na co čekáte?
Voják se zadíval na místo,
kde Aureliano Segundo a Santa Sofía de la Piedad
viděli Josého Arcadia Segunda.
A ten si také uvědomil,
že se na něj díval, ale neviděl ho.
Máte pravdu. Nikdo tam nebyl už celé věky.
Budou tam leda tak hadi.
A co je tady?
Dílna.
Otevřete.
Můžu si ji nechat?
Plukovník Aureliano Buendía byl jedním z nejlepších mužů.
Je vaše.
Jdeme!
- Není tady! Jdeme! - Ano, kapitáne.
- Jdeme! - Rozkaz.
- Jdeme! - Pojďte, chlapi! Jdeme!
Jdeme!
No tak, pojďte!
I po několika měsících stále pršelo.
Vojáci už byli dávno pryč
a začaly se rýsovat události,
které měly Macondu zasadit smrtící ránu.
Pospěšte si. Prý přijíždí vlak a odjede.
Co se děje?
Nevím, kam jede, ale musíme odsud pryč.
Pojďte dál.
Proč jste neodpověděla na naše dopisy?
Jaké dopisy?
Pošťák tu nebyl několik měsíců.
Klášter není dobré místo pro dítě.
Renata ho ani jednou nedokázala nakojit.
Renata žádné dítě nemá.
Co se té dívce stalo, Fernando?
Během studií u nás byla nejšťastnější.
Co chcete? Almužnu?
Na tohle nemám čas.
Myslela jsem, že si ho vezmete.
Ale můžu to vysvětlit vašemu muži.
Nechte ho tu.
Řeknu, že jsem ten košík našla na řece.
Když to uvěřili Písmu svatému, uvěří to i mně.
V Melquíadesově pokoji,
chráněn nadpřirozeným světlem,
zvukem deště
a pocitem neviditelnosti,
našel José Arcadio Segundo klid,
jaký nikdy předtím nezažil.
Bratře.
Byly jich tři tisíce, Aureliane.
Jsem si jistý, že jich na vlakovém nádraží bylo přes tři tisíce.
Byl tam Bernardino. Já tam byl s ním.
Byl jsem s ním.
Od toho časného rána,
kdy viděl Moncadovu popravu, v něm přetrvával jediný strach.
Že ho pohřbí zaživa.
Zopakuj to.
Přísaháš, že mě nepohřbíš zaživa?
Děkuju, maminko.
Gavilán tam byl s Bernardinem.
Byli jsme tam všichni.
Muži, ženy i děti.
Všechny nás postříleli.
Stříleli na nás shora.
Hodně lidí spadlo i na mě.
Nevymyslel jsem si to.
Byl jsem tam.
Byl tam i Bernardino.
Hodili je všechny do moře.
Ach, Aureliane.
Tvůj bratr není první, kdo přišel o rozum.
Je to osud rodu Buendíů.
Můžu za něj já.
A tvůj pradědeček.
Prosím, dejte to pošťákovi.
José Arcadio potřebuje peníze.
Pošťák tu už rok nebyl, Fernando.
Vagony prý vykolejily kvůli dešti.
Nebo už jsi zapomněla?
Ano, jistě.
Jdi si s ní promluvit, synku.
Je načase, abyste si to vyříkali.
Jsi v pořádku?
Jak bych mohla být v pořádku, když žiji takhle?
Vychovali mě, abych byla královna.
Jaká královna?
Ty nejsi královna a nikdy královna nebudeš.
Proč pořád píšeš dopisy,
když víš, že pošta už přes rok nefunguje?
Vzpomínáš, když jsem byl u vás doma? Jedli jste tam sračky!
Ten tvůj ubohý otec!
Můj otec byl svatý!
Na rozdíl od tebe, ty líný, záletnický zhýralče.
A já tady dřu, abych tenhle dům zachránila.
Od rána do večera tady mám práce až nad hlavu!
Chodím spát s očima plnýma skelného prachu
a nikdo mi neřekne: „Dobré ráno, Fernando. Jak ses vyspala, Fernando?“
Ale jistě.
Co čekat od rodiny, která mě odjakživa brala jako přítěž?
Jako hadr na hrnec, jako panenku namalovanou na zeď.
Říkali mi, že jsem pokrytecký svatoušek a ještěrka!
I Amaranta, nechť odpočívá v pokoji, jednou nahlas řekla,
že jsem ten typ člověka, co si plete konečník s třídenním půstem.
Pro pána Boha!
Ale všechno jsem přijala s pokorou,
jakožto vůli Svatého otce.
I když říkali, že tuhle rodinu potkalo neštěstí,
neb přijala nevděčnou bogotskou špínu.
A tím nemysleli nikoho jiného než mě.
Mě!
Osvojenou dceru vévody z Alby.
Jsem jediná mezi bastardy, kdo se nezalekne ani šestnácti příborů.
Dáma tak urozená, že se podepisuji jedenácti španělskými příjmeními.
Jedenácti!
A jediná na pobřeží, kdo se může chlubit vykonáváním potřeby do zlatých nočníků,
aby se mě plukovník Aureliano Buendía ve své zednářské žlučovitosti zeptal,
jestli neseru hovna, ale peruánské lilie!
Ty na to nic neřekneš?
Zbabělče.
Jediná chyba, kterou jsem v životě udělal,
byla, že jsem tě přivedl domů.
Běž za tou svou courou.
Vypadni!
Více než pět let
se nebe rozpadalo na kousky.
Ovzduší bylo tak vlhké,
že ryby mohly vplout dveřmi do domů a vyplout ven okny,
volně proplouvat místnostmi.
Ukažte.
Tímhle tempem nás ty bestie sežerou.
Ale uvidíš.
Až přestane pršet,
tak umřu.
Schovej se.
Proč jsou otevřené dveře, parchante?
Co jsi to dělal?
Mám ti před spaním vyprávět nějakou pohádku?
Dneska by byla dobrá.
Určitě?
Dobře, jak chceš.
Dneska pohádka nebude.
Půjdeme spát.
Dobře. Uvidíme se zítra.
Mám tě rád.
Tati.
Kdo je parchant?
Parchant?
Ahoj.
Jak se jmenuješ?
Jak ses sem dostal?
Neboj se, nic se ti nestane.
Starala jsem se o něj.
Renata ho před časem poslala s jeptiškou.
Je to tvůj vnuk. Neřekla jsem ti to, abych tě neobtěžovala.
Nikdo nemusí vědět, že ten chudák zneužil naši dceru.
Když mu dáš své příjmení, nikdo se na nic ptát nebude.
Ty bláznivá krávo.
Zakazuju ti se k těm dětem přibližovat.
Je to jasné?
Fernandě se ulevilo.
Už dávno si uvědomovala, že ji zaplavuje pýcha,
ale nedokázala tomu vzdorovat,
protože čím víc přemýšlela o možných řešeních,
tím míň rozumná se jí zdála.
Úrsula bezděčně poznala jeho vystouplé lícní kosti,
pohled plný úžasu a osamělou povahu vlastní všem Aurelianům.
Aureliane.
Ať už je to dobře, nebo špatně,
jsi taky Aureliano.
Roky plynuly a déšť neustával.
No tak!
Dej mi je!
- Dej mi je! - No tak!
Po mnoho let
brázdil moře pirát Francis Drake.
A po dlouhé době…
někdo prý našel pirátskou loď,
která uvízla v bažině na druhé straně světa.
Uvnitř té lodi…
byl poklad, který je schovaný v tomto domě.
A do dneška babička Úrsula odmítá prozradit, kde se ukrývá.
A víte, kdo ho objevil?
Váš prapradědeček José Arcadio Buendía
na jedné ze svých prvních výprav po založení Maconda.
- A víte, co ještě objevil? - Co?
Celé brnění sira Francise Drakea,
díky obřímu magnetu, který mu prodal jeho přítel Melquíades.
Vezmeš nás tam někdy?
To si piš. Hned jak přestane pršet.
A Macondo je jako Brusel, tati?
Je hezčí.
Na hlavním náměstí
je obrovský strom, větší než leckterá budova.
Než budova?
Oslavy trvají až do úsvitu, klidně několik dnů za sebou.
Jednou to uvidíte sami.
Chytíme ho, lidojede!
Lidojede, chytíme ho!
Lidojede!
Byly jich tři tisíce.
Byli tam muži, ženy a děti.
- Byly tam děti. - Nebojím se!
Kdyby ses viděla, maminko Úrsulo, jak jsi přenádherná.
Že, Aureliane?
Jo, moc krásná.
Děti.
Musím vám něco říct.
Buendíové se mezi sebou nesmějí brát.
Sledovala jsem vás.
Myslím to vážně.
Amaranto,
Aureliane,
poslouchejte mě.
Nesmíte se vzít,
protože vaše děti by se narodily
s prasečím ocáskem.
Co to vyvádíte?
Podívejte, co jste jí to udělali.
- Zmizte. - Jdeme.
Mazejte!
Napadne tě lidojed!
Amaranto Úrsulo, Aureliane, pojďte jíst!
Co ti to udělali, matko Úrsulo.
Jsem krásná?
Jako vždy.
Vždycky jsi byla krásná.
Vždycky.
A tak
o druhé hodině odpolední svět zahalilo přihlouplé slunce,
narudlé a drsné jako cihlový prach,
skoro stejně chladné jako voda,
a dalších deset let ani nekáplo.
Málem ses už nezvedla, ty jedna.
Zdál se mi zvláštní sen.
Pořád pršelo.
Matko Úrsulo.
Aureliane.
Nech to být a pomoz mi s tím zvířetem.
Odpusť mi.
Aureliano Segundo bezmocně sledoval,
jak přívaly deště nemilosrdně smývaly to,
co bylo kdysi považováno za největší a nejpevnější bohatství v Macondu,
a zanechávaly po sobě jen pach.
Klidně spi.
Na takové věci už není vhodná doba.
Kolik nám za to dají Turci?
Co prosím?
Tu truhlu nikdo nepoužívá. Proč bychom si ji měli nechávat?
Amaranta Úrsula musí odjet a já jsem kvůli dešti na mizině.
Ale kam by šla, Aureliane?
Našel jsem dívčí školu v Bruselu.
Kdy by měla odjet?
Až seženu peníze.
A Aureliano pojede se mnou?
Ne, zlatíčko.
Je to škola pro mladé dámy.
Ale budeme s Aurelianem čekat na dopisy,
ve kterých budeš vyprávět o všem, co tam zažiješ.
A když budeš hodná, přijedeme za tebou na prázdniny.
Chlapče.
Pojď sem.
Pojď, něco ti ukážu.
Co to je?
Nevím.
Nikdo neví, v jakém to je jazyce.
Třeba to rozluštíš,
než se vrátí Amaranta Úrsula.
Zatím
jsem rozpoznal 30 opakujících se písmen.
Teda nejsou to písmena, ale znaky.
Jsou to znaky. Znaky.
Proto jsi tady zavřený?
Proto tady jsem zavřený.
A taky proto, že přemýšlím o něčem, na co nesmím nikdy zapomenout.
Na co nesmíš zapomenout?
Že naše Národní armáda
postřílela tři tisíce dělníků, kteří se shromáždili na nádraží.
To není výmysl. To je skutečnost. To se stalo.
A proč to udělali?
Musím ti toho hodně říct.
Hodně.
Aureliano Segundo se o půlnoci probudil
s pocitem, že ho v útrobách svírají krabí klepeta.
Jsi v pořádku?
Stálo mě to pár peněz,
ale když se na vás usměje Božská prozřetelnost,
tak za pár pesos můžete vyhrát krásný klavichord z Evropy.
Sužován strachem, že zemře, aniž by poslal Amarantu Úrsulu do Bruselu,
Aureliano Segundo se činil jako nikdy předtím.
Co je vždycky před vámi, ale nikdy to nevidíte?
Budoucnost.
Kupte si tohle číslo.
Je to Božská prozřetelnost a vychází jen jednou za sto let.
Kolik jich chcete? Dva?
Dobře. A vy? Tři.
A ještě o půlnoci průpovídkami o štěstí zkoušel utěšovat
osamělé ženy vzlykající u gramofonů.
A ty vypadáš, že máš ráda dobré věci.
Pořád se na mě zlobíš?
Tak jak spolu budeme žít?
Řekl jsem, že tě nenechám samotného.
Petra shání postel, kterou bychom přitáhli do domu.
Jestli chceš, můžeme se zítra přestěhovat.
Tak co, chlapče? Řekni něco. Ano, nebo ne?
Ano.
Ano?
Co to tady máš?
Sbal si věci. Zítra si pro tebe přijdu.
Budeš mi moc chybět, babičko.
Děkuju.
Amaranta Úrsula a malý Aureliano
na své dětství vzpomínali jako na šťastné časy.
Tak pojďme.
Aureliane, pojď, pojedeme.
Aureliane.
Tak jo, jdeme.
Jdeme. No tak. To bude dobrý.
Ona se vrátí.
Ty umíráš.
Musím splnit svůj slib.
Neboj se. O tvého vnuka se postarám.
Ale mně nic nedlužíš.
Odejdi v pokoji, Aureliane.
Slyšel jsi?
Odejdi v pokoji.
Dále.
Ty nikdy nespíš?
Přišel ses rozloučit s místním bláznem?
Slib mi, že nezapomeneš, co jsem ti řekl.
Pomoc!
Proboha, pomozte mi!
Udělej něco.
Udělej něco!
Devátého srpna zemřeli ve stejnou chvíli
a tváří v tvář smrti byli opět k nepoznání,
stejně jako v mládí.
S velikým zármutkem
dodržela svůj slib.
Neboj se smrti, Aureliane.
Utrpení cítí jen živí.
O Santě Sofíi de la Piedad už nikdy nikdo neslyšel.
Vnesla do rodiny andělské zárodky Krásné Remedios,
zasvětila svůj život výchově dětí,
které si sotva pamatovaly, že jsou jejími dětmi a vnoučaty.
O Aureliana Babiloniu se starala jako o vlastního…
Odpusť mi.
…aniž by věděla, že je jeho prababička.
Najdi si svou cestu.
Nikdo se o tobě nedozví.
Parchante.
Překlad titulků: Kateřina Gabrielová