Noen måneder etter Arcadios henrettelse
ble oberst Aureliano Buendía tatt til fange like før han nådde grensen i vest.
Av de 21 mennene som fulgte ham i krigen, overlevde kun én.
Det var oberst Gerineldo Márquez.
-Har du skadet hånden din? -Bare et brannsår.
Din sønn Aureliano José er enorm!
Aureliano.
-Hvor er sønnen vår? -Hvor er han?
-Aureliano! -Trekk unna!
Dra hjem, mamma!
Be om tillatelse fra myndighetene til å besøke meg i fengselet!
Aureliano!
-Lenge leve oberst Buendía! -Lenge leve oberst Buendía!
Aureliano!
Nå er det nok! Det er ingenting å se her, for faen!
Dra hjem!
Oberst Aureliano Buendía skulle dømmes i Macondo
for å statuere et eksempel.
HUNDRE ÅRS ENSOMHET
Jeg må treffe oberst Buendía. Han er min sønn. Slipp meg inn.
-Kaptein! Slipp meg inn! -Slipp henne inn!
Jeg er her for å treffe min sønn, oberst Aureliano Buendía.
Señora, mente du "señor" Buendía?
Som du vil. Så lenge jeg kan se ham.
Vi venter på at regjeringen skal bekrefte dommen mot ham.
Hvilken dom?
En dødsdom.
I mellomtiden skal han holdes i isolat.
Jeg kommer til å gå inn.
Så dere kan bare skyte meg hvis det er ordren.
Følg henne inn.
Jeg har ikke sagt at vi kalte Arcadios eldste datter Remedios.
Han ville at hun skulle hete Úrsula,
men det navnet bringer lidelse med seg.
Nei, det har du ikke sagt,
men jeg visste det.
Du ble født med vidåpne øyne…
…og du betraktet alt…
…med en fryktløs nysgjerrighet.
Jeg glemmer det aldri.
Heller ikke det triste blikket ditt
da jeg kom tilbake uten broren din…
…etter å ha forlatt deg og Amaranta.
Det blikket gjør fortsatt vondt.
Jeg føler at jeg har opplevd dette…
…men jeg kan ikke se min død.
Det er som om forvarslene har forlatt meg.
Jeg har noe til deg også.
Diktene jeg skrev til Remedios.
Lov meg…
…at du brenner dem.
Ingen skal lese dem.
Kom igjen, señora.
Ikke si farvel.
Ikke be noen om nåde eller fornedre deg selv for min skyld.
Dette er krig.
Lat som om jeg ble henrettet for lenge siden.
Hvordan går det, kaptein?
God kveld.
Señor,
vi er ikke her for å ta noen.
Vi vil bare ta en drink
og ha det hyggelig.
Ingen vil ligge med en dødsdømt.
Det betyr ulykke.
Opprørerne er de dødsdømte.
Det kan være.
Men alle sier
at soldaten som skyter oberst Aureliano Buendía
og soldatene i troppen hans, én etter én,
vil bli drept før eller siden,
selv om de flykter til verdens ende.
Hør her.
Jeg har ingenting imot obersten.
Jeg beundrer hans mot,
men hvis regjeringen gir ordre om det,
må vi henrette ham.
Det er vår plikt.
Be…
…om at ordren aldri kommer, kaptein.
Unnskyld meg, kaptein.
Allerede?
Gerineldo Márquez,
du har blitt dømt til sju år i fengsel.
Du og jeg er ikke så heldige.
De dømte deg til døden for opprør.
Vi har fått ordre via telegraf om umiddelbar henrettelse.
Det er gode nyheter.
Macondo har fått telegraf.
Han følte ikke frykt eller nostalgi,
men et voldsomt raseri ved tanken på
at denne kunstige døden skulle hindre ham i å fullføre alt han hadde påbegynt.
Noen siste ord, oberst Buendía?
Stilt overfor eksekusjonspelotongen
mintes oberst Aureliano Buendía den fjerne ettermiddagen
da faren tok ham med for å se på isen.
Han så seg selv igjen som barn, med korte bukser og et bånd rundt halsen,
og tenkte på José Arcadio Buendía,
som i dette øyeblikket tenkte på ham under kastanjetreets dystre morgengry.
Soldater. Lad.
Sikt.
Ikke skyt.
Soldater, senk våpnene!
Du ble sendt av Guds forsyn.
Løslat ham!
Jeg står til tjeneste, oberst Buendía.
Velkommen til revolusjonen, Carnicero.
Nå er du Guds forsyn.
Noen måtte redde deg.
Slutt å risikere livet ditt. Jeg kommer ikke til å være der neste gang.
Ingen hørte om hans inngripen som hindret henrettelsen.
Kaptein Roque Carnicero og hans menn dro med oberst Aureliano Buendía
for å slutte seg til oberst Victoriano Medinas revolusjonsarmé.
Ett år etter oberst Buendías flukt var huset fullt av barn.
Úrsula hadde tatt inn Santa Sofía de la Piedad
og hennes eldste datter, Remedios…
Vi gjør ikke slikt.
…og et tvillingpar som ble født fem måneder etter at Arcadio ble skutt.
De ble kalt Aureliano Segundo og José Arcadio Segundo.
"Lør-dag."
"Lørd-ag."
-Prøv igjen. -"Lø…"
Amaranta tok seg av dem alle.
Hør på dette.
"Etter flere år med konfrontasjoner
vil regjeringen for første gang møte liberale politikere
for å diskutere vilkårene for en mulig våpenhvile."
Du så det komme, José Arcadio.
Du trengte ikke et forvarsel for å vite at politikk er en pest.
Og resten?
Sønnene mine kjemper med de liberale styrkene.
Med din bror, oberst Buendía.
Hva så?
Vel, vi er alene, og vi klarer ikke å høste alt dette.
Gi oss mer tid.
Be dem slutte å skyte og vende tilbake til arbeidet.
Gjør det vondt?
Ja.
Tante, kan jeg sove hos deg i natt?
Aureliano José, du må venne deg til å sove alene.
Det er siste gang. Jeg lover.
Greit.
Lei av å leve blant de døde
flyttet José Arcadio og Rebeca inn i huset som Arcadio hadde bygget.
De gjorde det til sitt hjem
og elsket hverandre uhemmet.
Igjen, tre ganger tre?
Tre ganger tre er… ni!
Rebeca sa at hun ikke visste noe om det.
Historien var vanskelig å tro,
men den var den mest plausible,
og man så ingen grunn for at Rebeca
skulle myrde mannen hun elsket.
Det var kanskje Macondos eneste uoppklarte mysterium.
Rebeca stengte dørene og isolerte seg fra verden,
innhyllet i en kjerne av forakt
som ingen verdslige fristelser kunne trenge gjennom.
Oberst, de venter på oss. Går det bra?
Jeg tenkte på broren min.
Nå forstår jeg hvorfor jeg drømte om ham.
Som regionale ledere har dere blitt innkalt
for å støtte Det liberale partiet på en viktig dag for landet vårt!
Den konservative regjeringen er villig til å snakke,
og vi bør være åpne for det.
Vi burde skyte dem!
-Nemlig! -Vi fortsetter å kjempe!
Mine herrer!
Den eneste måten å få slutt på krigen på, er å inngå avtaler.
Hvilke avtaler?
De som måtte være nødvendige. Først må vi til hovedstaden…
For eksempel, liberale representanter i Republikkens kongress
og andre regjeringsposisjoner.
Det er det dere vil!
Colombias fremtid står på spill.
For å få til forhandlinger må vi slutte å krige.
Vi gir oss faen ikke!
Det skjer ikke!
Det som står på spill,
er vårt folks verdighet, og den kan det ikke forhandles om.
Hvis du signerer våpenhvilen,
kan vi også be om regional representasjon for deg.
Oberst.
Her, oberst.
Vi signerer
når dere har mer å tilby folket.
I mellomtiden vil vi fortsette å kjempe.
Det stemmer.
For å ha støttet det liberale opprøret…
Trekk unna, señora.
…dømmer regjeringen dere til døden!
Lad!
Sikt!
Lenge leve Det liberale partiet!
Slik oppsto legenden om oberst Buendía.
Lenge leve oberst Buendía!
RÅDHUS
I årene som fulgte, bevæpnet obersten over tusen menn
og erklærte full krig mot regjeringen.
Lenge leve revolusjonen.
Oberst.
Slik takker de oss for våre ofre på slagmarken.
Hvis de liberale gir etter for de konservative jævlene…
…så går vi etter dem også.
-Unnskyld meg, oberst. -Kom inn.
Vil du drepe meg, din jævel?
Det var starten på en ny krig.
Vær så god.
Oberst Aureliano Buendías menn utropte ham
til leder for revolusjonsstyrkene i Karibia, med rang av general.
Han ville ikke ta imot forfremmelsen
før etter at det konservative regimet var fjernet fra makten.
Oberst.
Oberst Aureliano Buendía.
General José Raquel Moncada.
Alle politikere er like ille.
Eneste forskjellen er at de liberale går i kirken klokka fem,
og de konservative går klokka åtte.
Du har rett.
Derfor gir denne krigen ingen mening.
De andre liberale lederne forhandler med regjeringen.
Og de kommer til å signere.
De er alle slitne.
Det har gått over ti år.
Vi vil kjempe til folket får bestemme sin egen skjebne.
Vi er lei av at de bestemmer for oss.
Vi vet begge at du kjemper for hevn for det partiet ditt gjorde mot deg.
Det også.
Det er korrekt.
De liberale lederne må anerkjenne oss som en legitim hær igjen.
Vi er ikke banditter.
Så slutt å angripe uskyldige.
Du begynner å få noen fiender.
Hvorfor er du her?
Sendte de deg for å bestikke meg eller true meg?
Ingen ba meg om å gjøre noe.
Jeg kom for å si adjø.
Jeg forlater fronten for å bli Macondos sivile og militære myndighet.
Jeg skal ta meg av folket ditt.
Det lover jeg.
Du er en mann med gode verdier.
Likevel…
…er du fortsatt konservativ.
Frokosten er servert!
Aureliano Segundo, José Arcadio Segundo!
Tvillingene var så like og rampete
at ingen kunne se forskjell på dem.
-God morgen, bestemor. -God morgen.
God morgen. Sett deg der, Aureliano Segundo.
Aureliano José.
Aureliano José!
Aureliano José, høy som sin far, var allerede en voksen mann.
Ja, bestemor?
Hent Remedios og tante Amaranta. Frokosten blir kald.
Aureliano José følte en merkelig skjelving
ved synet av de praktfulle brystene med de brune brystvortene.
Han studerte henne nøye,
avdekket det vidunderlige i hennes nærhet,
og han fikk gåsehud av å betrakte henne.
God kveld.
Señora Úrsula Iguarán de Buendía?
-Ja. -La meg presentere meg.
General José Raquel Moncada. Til tjeneste.
Hva vil du?
Jeg er Macondos nye sivile og militære myndighet.
Det ville være en stor ære om du ville vise meg rundt i byen din.
Soldatene har ødelagt mye i Macondo, general.
Både de røde og de blå.
Jeg vet det.
Jeg skal ta vare på byen, uansett farger.
Jeg lovet oberst Buendía det.
Snakket du med sønnen min?
Ja. Jeg møtte ham før jeg kom hit.
Er han fanget?
Nei, han er med mennene sine og leder opprørshæren.
Vi er fiender. Personlige fiender.
Men vi har en felles fiende som er enda sterkere, urettferdighet.
Urettferdigheten endrer ansikt alt etter interesser.
Ord er like tomme nå som de var under søvnløshetspesten.
Señora Úrsula,
jeg respekterer sønnen din,
og jeg vil behandle Macondo med samme respekt. Du har mitt ord.
Jeg håper det.
Macondo kan ikke gi flere døde til krigen.
Ha en fin kveld.
-Du skremte meg. -Tilgi meg.
Amaranta?
Lysene.
Jeg kommer. Jeg tar dem med.
Slapp av. Hun så oss ikke.
Ikke i dag.
Hvis vi fortsetter, gjør hun det.
Mamma, her er de.
Mens oberst Aureliano Buendía lusket rundt
på de smale stiene av permanent omveltning,
erstattet general Moncada soldatene med ubevæpnede politimenn
og skapte en tillit
som fikk krigen til å virke som et absurd mareritt fra fortiden.
Ingen bannere skal være hevet over menneskeverdet.
Derfor må alle i Macondo ha de samme rettighetene.
De samme mulighetene.
Det var det grunnleggerne alltid ønsket.
Og det første steget mot det målet er
å garantere offentlig utdanning.
Så fra og med i dag
vil dette lokalet tjene sitt opprinnelige formål igjen.
Jeg trodde ikke at du ville holde løftet ditt,
og at jeg ville få oppleve byen som den var i José Arcadios tid.
Hvordan var den, señora?
Det var ingen sider eller soldater.
Vi visste ikke hva frykt var,
og folk malte husene sine slik de ville.
Godt å høre at vi er på rett spor.
Ja.
Er det noe nytt om Aureliano?
Nei.
Jeg håper bare at han vurderer å gi seg.
Menn blir vant til krig.
Til slutt finner de ikke veien ut.
Jeg er tanten din.
Det vi gjør, er forferdelig.
Nei. Det er vakkert.
Kom deg ut.
Ser du ikke hva vi gjør? Det er en synd.
La meg være, vær så snill.
Er det virkelig det du vil?
Be meg dra igjen, og jeg gjør det.
Jeg vil ha deg langt vekk.
Så la dem drepe meg i en skyttergrav.
Heller det enn din kulde.
Hvor er bestefaren din?
Han er der bak. Han har vært sånn i hele dag.
Vi fikk nettopp et brev.
Det er fra Aureliano.
Han får forutanelser igjen.
Vi kommer fra vann.
ÚRSULA, MAMMA, TA GODT VARE PÅ PAPPA
FORDI HAN KOMMER TIL Å DØ. AURELIANO B.
Til tross for sin ukuelige styrke
maktet ikke José Arcadio Buendía å gjøre motstand.
Den staute, gamle mannen, slipt av sol og regn,
var likegyldig til alt.
Du vil se at deres skjebner er vevd sammen.
Prøv å sove litt.
Ettermiddagen er vakker og sval.
Vent, min elskede! Jeg er ikke trøtt.
José Arcadio Buendía trøstet seg med drømmen om de uendelige rommene.
Han drømte at han sto opp av sengen,
åpnet døren og gikk inn i et annet rom.
Gutten min.
Melquíades. Min gamle venn.
Og så videre i et annet,
som i et speilgalleri,
helt til han møtte en etterkommer,
Aureliano Babilonia,
mens han, mange år senere, leste i Melquíades' manuskripter
i det øyeblikket han levde.
Prudencio.
Det regnet små, gule blomster
over byen hele natten i en stille storm.
De dekket takene og blokkerte dørene.
Så mange blomster falt fra himmelen at gatene måtte måkes
så begravelsesfølget kunne passere.
Flere år etter farens død,
en første oktober,
vendte oberst Buendía tilbake til Macondo med tusen bevæpnede menn.
Garnisonen fikk ordre om å holde stand til siste slutt.
Mine damer og herrer! Gå hjem!
Forsvar dere! De er her allerede. Vær våkne!
Kom igjen! Til fronten! Ta med kanonen til fronten!
Veldig bra!
José Raquel!
Hva skjer?
Aureliano.
Han og hæren hans ankom ved daggry.
Hva har du tenkt å gjøre?
Hvis de angriper, forsvarer vi oss.
Maskingeværet hit! Til fronten også!
-Alt klart? -Dere er like dumme begge to!
OFFENTLIG SKOLE
Úrsula følte at sønnen var en fremmed.
Hans ansikt bar preg av metallisk hardhet,
og han viste de første tegn på å motstå nostalgiens grep.
Aureliano.
Mor.
Skal du angripe Macondo? Det er absurd.
Det er ingen annen måte. Vi må styrte regjeringen.
For Guds skyld…
Det er lenge siden vi har hatt slik fred.
Ingen i byen snakker om partier.
Ikke gjør dette, sønn.
Moncada får muligheten til å overgi seg.
Det er mer enn nok.
Du er lederen for disse bandittene.
Du kan velge å ikke bringe krig til Macondo igjen!
Vet du hvor mange år jeg har ventet på å gjenerobre Macondo for vår sak?
Jeg vet ikke.
Men én ting vet jeg.
Du kan fortsatt gjøre det rette.
BEVÆPNET VIL VI OPPNÅ SEIER
…avdøde.
Gud sønn, verdens forløser, vær nådig mot de trofaste avdødes sjeler.
Du som har dødens og helvetes nøkler,
vi ber deg…
Verdens forløser,
vær nådig mot de trofaste avdødes sjeler.
Hellige treenighet, én gud,
Gud, himmelens far, vær nådig mot de trofaste avdødes sjeler.
Du som har dødens og helvetes nøkler,
vi ber deg.
Vi unnslapp ikke skjebnen, José Arcadio Buendía.
Vi skapte et monster.
Angrip!
BASERT PÅ GABRIEL GARCÍA MÁRQUEZ' ROMAN
Tekst: Linn Sandberg