Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Før vi går inn i dette igjen ...
tror jeg det er mye vi bør diskutere ...
om hvordan de tidlige Jonas-årene var.
Og hvordan vi tre følte at...
ting burde være.
Og frykten for at alt ville bli borte ...
når som helst.
Skal det gjøres riktig...
må alle føle seg bra...
og bare være brødre.
Hei.
-Den var bra. -Hei!
-Hvordan går det? -Bra.
Og vi bør nok slutte å se rosenrødt på alt.
Og faktisk ha en åpen diskusjon.
Ja.
For enkelte ting funker bare ikke.
Som hva?
Det vet jeg ikke ennå.
Jeg tror at det å ha dialog i stedet for øvelser som,
"Slik skal det være."
Ja, hva, hva sier du? Jeg skjønner ikke.
Lage spilleliste...
-Gjør jeg det? -Ja.
-Ja, det er det jeg spør om. -Ok, beklager.
Jeg er litt trøtt. Jeg prøver.
Jeg tror du er litt konfliktsky,
-og det er jo greit, men... -Nei, slett ikke.
Det er jeg slett ikke.
Start.
Slåss!
Noen spurte meg en dag...
om jeg hadde noe ugjort...
med noen eller noe i livet...
og du kunne ordne det før du døde, hva er det...
-Hallo. -Hva skjer?
Hva skjer, kompis?
-Glad i deg. -Deg også.
-Savnet deg. -Velkommen til Australia.
Må ha kaffe og mimosa før jeg går.
Ok, ja. Vi ordner det.
Det var nesten seks år siden vi hadde vært sammen...
bare oss tre...
som brødre.
Herregud!
Hvordan kom du ut av USA? Imponerende.
Jeg vet, imponerende.
Fint å ses.
-Du er overrasket. -En overraskelse.
-Ja. -Overrasket.
Jeg letta rett etter opplesningen.
For å gå videre sammen...
måtte vi til fortiden.
Velkommen til Oz, Kev.
-Dette er virkelig Australia. -Kult. Velkommen.
-Glad jeg rakk det. -Skål.
Liker du deg her, Joe?
Det sier seg selv.
Jeg føler meg heldig som kan kalle det mitt andre hjem.
Jeg lurer ofte på hva som skjedde.
Hva da?
Alt. Oss.
Vet dere hvor mange mennesker...
i lignende situasjoner som vi gikk gjennom...
som ikke klarer å være i samme rom?
Jeg mener, vi skulle ikke...
-ha reist fra Jersey. -Nei.
Skjønner?
Velkommen til Jonas-familien
Klar?
Velkommen til Jonas-familien. Dette er vårt liv.
Her er vi.
Hei!
Brødrene mine og jeg har alltid vært
tett knyttet til hverandre.
Kom pappa. Det er en baby.
Vi elsket å gjøre ting sammen.
Bryting.
Utendørs sport.
Alle ferier.
For det meste bare løp vi rundt i nabolaget.
Jeg vokste ikke opp med mye familie.
Det var venner av foreldrene våre,
musikere, sangere, folk de kjente.
Foruten det...
var det liksom bare oss.
Vi var en tett familie. Vi ble hverandres beste venner.
Stopp der! Stopp!
Fra starten var vi som en slags Von Trapp-familie.
Hva gjør du? Gå ut.
Musikken var alltid der.
Du spiller gitar.
Hvor lærte du å spille?
Hjemme var det aldri syngeforbud ved bordet.
Vi ble oppfordret til å synge.
Dette er scenen til barnebarnet mitt.
Han er en talentfull ung mann. Han har et piano.
Han har en gitar. Se på den gitaren, mann.
Hvor er han?
Nick var tre år, og han gikk bortover gangen.
...Nicholas entrer scenen!
Han sang en dårlig tone.
FAR
Og så...
gikk han tilbake.
Startet å gå...
Og han smilte.
Fortsatte å gå.
Jeg snudde meg mot kona mi og sa,
"Så du det?"
Vi gikk rett på rommet hans...
tok vekk vuggesangene,
kastet dem.
Satte på Stevie Wonders Definitive Collection.
Jeg husker jeg var med mor til en frisør i New Jersey.
Jeg var seks år.
Bare hang rundt og sang.
Damen ved siden av mor bøyde seg ned og sa,
"Sønnen min er på Broadway og synger Les Mis.
Din sønn kunne gjort det."
Nick ser på meg og sier, "Mor jeg skal til Broadway."
MOR
Så sa han alle show han skulle til.
Jeg sa, "Hvem er denne gutten?"
Da jeg prøvesang for En Julefortelling,
og begynte å jobbe,
EN JULEFORTELLING
Var det første gang jeg følte jeg hørte til.
EN JULEFORTELLING
Han var den første til å prøve,
og han hadde selvtillit nok til å gå og synge
foran folk, det var naturlig for ham.
Jeg elsket å være sammen med barn som meg, som likte å synge og danse.
De voksne også, de var så snille
og annerledes enn noen jeg hadde møtt.
Jeg tror jeg var litt misunnelig...
og litt sjalu.
Det var alltid konkurranse som brødre.
Det er jo naturlig.
Enten det var hvem som klarte flest saltoer
eller nå høyeste og laveste tone.
Så å se Nick få oppmerksomhet...
Jeg husker jeg sa til foreldrene mine at jeg ville på audition.
Joseph! Hva gjør du?
Han ble plutselig en komiker.
Hele tiden.
Hva? Vent, stopp! Vent.
Joe var litt tulling.
Dude! Kult! Ja! Herregud!
Jeg ville bli skuespiller. Og komiker.
Jeg gjorde stand-up i kjelleren.
Her er Joseph Jonas.
Jeg husker jeg lagde talkshow om kvelden.
Han ville på All That, et Nickelodeon-show.
Det første jeg var med i var Oliver, Off-Broadway.
Da våknet jeg som sanger og skuespiller.
Å være på scenen, og høre reaksjonene,
var flott. Jeg visste det var det jeg ville.
Vær så god!
"76 Trombones."
Da jeg vokste opp holdt jeg på med mye rart.
Som turn, stavhopp, trylling.
Bra jobba!
Det er ikke det de fleste guttene synes er kult.
Dessuten hadde vi ikke mye penger.
Det syntes på klærne mine.
Jeg ble ertet.
Barn på den alderen er slemme.
De kalte meg homse, eller femi,
de kalte meg fyllik.
Det var knusende. Jeg husker at jeg kom fra skolen,
og gråt til foreldrene mine.
Men jeg tror det verste var...
at jeg aldri følte at jeg passet inn.
Jeg hadde ting jeg elsket, men
følte aldri at jeg kom virkelig nær noen.
Men jeg fant egne veier.
Legg inn E-Brain CD-en, og velg fra åtte menyer!
Kevin begynte å lage reklame.
Jeg fikk jobber med en gang.
Det var en sprø tid
da talentene deres åpnet opp muligheter.
Joe og Nick var på Broadway, og Kevin gjorde reklame.
Vi bodde 45 minutter fra New York.
Min mor hadde fått Frankie, og kjørte meg til byen de fleste dager.
Time etter time i bilen.
Syv dager i uka.
Det er mye.
Særlig med en nyfødt.
Noen ganger tok far over.
En kveld, på vei hjem...
sa han, "Prøv å skrive noe."
Vi begynte å skrive sanger på vei hjem
fra Broadwayforestillingene.
Etter hvert satte vi oss ved pianoet
og virkelig skrev en sang.
Nick og far skrev "Joy to the world - A Christmas Prayer."
De la den på en CD.
Den CD-en finner veien til David Massey.
Hos Sony.
Jeg møtte Nicholas Jonas den gang
TIDL. KONSERNDIREKTØR - SONY
...som tiåring.
Han var en utrolig sanger.
Han hadde naturlig karisma.
Selv da var stemmen hans utrolig.
Allerede som tiåring skjønte man han hadde det.
Jeg skrev kontrakt med ham med en gang.
Kevin og jeg følte liksom, oj...
han klarer det.
Vi begynte skrive på egen hånd.
Jeg, Joe og Nick var på vårt lille rom,
og vi spilte gitar sammen for moro.
Vi spilte litt, det var...
Vi skrev "Please Be Mine."
Sangen ble til av seg selv på ti minutter.
Jeg tror vi så på hverandre
og liksom, "Dette kan være noe."
Få følelser i livet er tydeligere enn det.
Nick ville jeg skulle møte brødrene hans.
-For et fint sted. -Virkelig.
Det er en stor fisk.
De kom på kontoret...
og hadde skrevet en sang
de kalte "Please Be Mine." De stod i en halvsirkel,
jeg glemmer det aldri, så sang de den fine sangen,
og jeg ble bergtatt av kjemien de hadde som brødre.
Så tok jeg med de to andre brødrene
og Jonas Brothers var født.
Jeg gikk på high school da...
Hva vil du?
...og jeg var så spent.
Men jeg fikk ikke lov til å fortelle noen om kontrakten,
for far var prest i en kirke.
WYCKOFFMENIGHETEN
Å tvile på deg selv eller Gud vil holde deg fra skjebnen din.
Vi sa det ikke til noen i kirken,
vi ville ikke risikere at far mistet jobben.
Vi hadde kontrakt med et sekulært selskap,
vi lagde ikke et kristent album.
Vi bodde to hus unna kirka.
Vi var der nesten hver dag.
Det var en stor del av livet vårt.
Vi bodde i Wyckoff, det var flott.
Alltid vennlig. Vi var så glade for å være der.
Alle vennene våre var barn i denne kirka,
og de var en del av familien.
Far sto på scenen hver søndag,
og det var en stor ting.
Det var alltid folk i kirka.
Folk som virkelig trengte stedet.
Du kunne føle at de forventet mye fra far.
Å være prestens familie
gjør deg på en måte til førstefamilien i kirka.
Vi hadde stort ansvar...
mange blikk på oss.
Det forventes et godt eksempel.
Vi skulle hele tiden se ut som en perfekt familie,
at aldri noe var galt.
Som barn,
var det vanskelig å forstå at...
det påvirket hele familien.
LANDSBYEN WYCKOFF
Du bommet. Du bommet.
-En, to. -Se på ham.
Vent, vent. Jeg må bli klar.
En, to, tre, fire.
Plutselig er vi et band.
Det var ikke slik at vi satt i år
eller måneder og skrev musikk
og så viste sakene til noen.
Vi måtte finne ut hvem vi var og hva vi lagde.
Vi var ikke gode til å skrive da, selvfølgelig.
Og vi var, vi var barn.
Vi jobbet hardt.
Den første dagen med Jonas Brothers
følte jeg at dette var noe unikt.
Det handlet mindre om hvor bra de låt,
det var mer om kontakten dem imellom.
Jeg husker jeg tenkte at det er noe eget med denne familien.
Selskapet vi hadde kontrakt med mente vi var et punkrock-band.
En av de grunnleggende ideene med Jonas Brothers
som rockeband er at
vi var ikke et rockeband i det hele tatt.
Ok, er dere klare?
Vent, jeg må på do. Beklager.
Ideen var, vi skulle sette sammen et band.
Vi var mye på SIR i New York
og øvde hele dagen.
TIDLIGERE BASSIST
Det var helt perfekt.
Vi perfeksjonerte tre-fire sanger hele dagen.
Vi var der 12 timer om dagen
TIDLIGERE MUSIKKSJEF
hele uka, unntatt søndag.
Det var et krasjkurs i rock and roll.
Folk tror at Jonas Brothers var konstruert
av en Disney World-maskin.
Putt inn barn med bustete hår og
gitar, og så kommer vi ut.
-God morgen, Kevin. -God morgen.
I dag skjer det. Hva skjer?
I dag fyller jeg 18. En bra dag.
Vi skal til showet, så drar vi tilbake til Jersey.
Det er lett å se på Jonas Brothers og tenke
"Oj, de var store."
Men det var to år med prøving og feiling,
med å prøve rock and roll.
Vi holdt små konserter her og der
rundt Jersey og Boston.
Vi våknet fire om morgenen og lastet inn utstyret.
Det føltes som et skikkelig band.
Vi spilte to show om dagen.
Vi våknet ved daggry og gjorde lekser,
så spilte vi på en klubb.
Vi hadde utstyr og kofferter
og soveposer på gulvet.
På lengre turer var vi skikkelig spente.
I Boston, rett før en konsert.
Det blir så bra. Vi er veldig spente.
Her kommer monsteret. Det er "big mama."
Vi var klare til å dra før skolen startet.
Så vi kunne være klare åtte.
Det var flott, for de unge var frelst
etter hver forestilling.
Vi kjørte helt til Boston...
spilte konsert i Boston,
kjørte helt hjem,
og så tilbake til Connecticut neste dag,
for bensinen var billigere enn hotell,
vi hadde ikke råd til begge deler.
Vi syntes ikke det var tøft.
Vi tenkte, vi gjør det.
Det er en drøm.
Det var en gang tre brødre som elsket å lage musikk sammen,
og nå lever de rockestjernedrømmen.
Ta imot Jonas Brothers.
Antallet på showene begynte å stige.
Det gikk fra om lag 50 til plutselig 200 personer.
Når du så dem spille skjønte du det.
Kjemien var helt spesiell. Suksessen var hardt arbeid, ikke flaks.
De hadde en gnist, det var tydelig for alle.
Så begynte det å boble.
Disse gutta kommer fra New Jersey,
og de erobrer verden.
TRL, ta imot Jonas Brothers.
Fra ingensteds,
blir "Mandy"-videoen nummer en på TRL.
Du går ned gangen,
og fans ventet utenfor.
Det var det. Etter det er det pensjon.
Det må sies at på den tiden
var Nick absolutt lederen av gruppa.
Hva heter jeg? Si det igjen.
-Nick J, Nick, Nick J! -Nick J, Nick, Nick J!
Det året endret mye.
Nick ble litt mer humørsyk.
Vi hørte fra noen andre bandmedlemmer
at hans personlighet ble
direkte, mer hissig.
Han kunne kreve at vi stoppet
og kjøpte pizza og Diet Coke.
Han sa, "jeg trenger det."
Hver gang vi stoppet
skulle Nick ha en enorm Big Gulp.
-Drikker masser av vann. -Liksom, så mye væske.
Bandmedlemmene ble litt bekymret, han var så tørst.
Vi stoppet hvert kvarter fordi han måtte tisse,
og det ble en vits.
Vi stoppet på motorveien til New Jersey,
han løp inn i skogen og tisset og kom tilbake,
og etter noen kilometer måtte vi stoppe igjen.
En dag delte jeg, Joe og Nick rom.
Nick skiftet.
Jeg så på ham og jeg kunne se hvert bein i kroppen.
Jeg ser i speilet og ser et skjelett.
Jeg føler jeg dør.
Noen ganger så jeg ikke Nick på ti dager.
Hver gang han kom hjem var han tynnere.
Jeg gikk til foreldrene våre og gråt, og
sa "noe er galt, vi må få Nick til lege."
Legen så på meg og
jeg fortalte symptomene.
Hun fikk tårer i øynene og jeg ble bekymret.
Hun sa, ikke dra hjem, ikke pakk en bag, bare dra rett til sykehuset.
Hun sa...
du har diabetes og...
han spurte om han skulle dø.
Jeg kjente folk fra kirken som hadde diabetes.
Jeg glemte alt jeg kunne.
Det er utrolig når det gjelder dine egne barn,
din egen familie.
Vi begynte alle å gråte.
Jeg besvimte på sykehuset da jeg så ham
med alle ledningene koblet til,
det var virkelig
et alvorlig øyeblikk for alle.
Nick, slik han hadde vært, glad og smilende,
smilende,
som sang av full hals når han våknet.
Han var annerledes etter det.
Vi var bekymret for ham,
også profesjonelt.
Vi hadde en konsert
vi visste ikke om vi burde avlyse,
alle sjefene fra Sony skulle være der.
Jeg kom ut fra sykehuset, vi ville ikke si noe
fordi de ville tro jeg ikke kunne jobbe.
Vi ville ikke gi plateselskapet en grunn til å trekke seg.
Det ville vært det verste noen kunne gjøre, men
det er en vill business.
Nick sa...
"Kom igjen.
Vi holder konserten, og vi nailer det."
Han gikk fra sykehus til scene,
og de tre holdt et skikkelig show.
Så, Nick, hvor skal vi?
Vi skal til Boston. Til noen kule steder.
Sist vi var her for å holde skolekonsert,
var jeg syk og kunne ikke gå ut med gutta,
men nå kan jeg bli med ut. Det blir flott.
Jeg har ikke vært i Wyckoff på 10 år.
Samme med meg, kanskje lenger.
Ja, kanskje lenger.
Tolv år?
New Jersey. Det får dårlig omtale, men det er nydelig.
Det er her det liksom startet for oss.
Som med alle historier, den gode, onde og stygge,
jeg tror det er blandede følelser
vi vil føle i dag.
-Å jøss, der er det. -Herregud!
-Der er det. -Oj.
La oss se.
Vent Joe, vent på kamera.
De følger etter. Kom.
-De er ikke klare. -Uansett.
Jeg vil se det. Jeg er ikke her bare for filming.
Å, herregud.
Så vilt.
Det er rart.
Dette er berusende.
Det har stått helt uberørt.
Fryst i tid.
Vi har ikke vært her på lenge.
Vi skrev "Please Be Mine" i stua.
Ved det vinduet, med rød gardin.
Det er liksom enda villere fordi ingenting er endret her.
-Ja. -Føles som vi kan
gå tilbake å være seks, syv år.
Det er mange "førstegang" her.
Første sang.
Første sykehusbesøk.
Mamma og pappa ble gravide med Frankie her.
-Oj... -Den kirken.
WYCKOFF GYLDNE MENIGHET GUDS SANNHET GIR FRIHET
Dette er første stedet jeg sang.
Dette var kirken.
Jeg spilte her hver søndag.
Vi var her hver dag.
-Regn. -Skal vi gå inn eller...
-Nei. -Jeg tror ikke vi kan.
-Jeg tror ikke vi kan-- -Nei.
Utenfor kamera: "Vi kan ikke."
Så...
"Vi må unngå regnet."
La oss gå.
"Snakk i bilen."
Hva faen.
Ting endret seg i kirken.
Det ble en utfordring.
Da vi begynte å gjøre egne musikkting.
begynte folk å snakke om pappa
på en negativ måte.
Det var en oppfatning om oss at
vi var rene, pene, perfekte barn.
Og pappas jobb avhang av det.
Det var en fordømmelse av oss fordi
vi ikke var et kristent band.
At vi sang om jenter ble en stor sak.
Mye skjedde som mor og far ikke fortalte oss.
Jeg tror de trodde de beskyttet oss,
men for oss som barn var det skremmende.
Jeg husker pappa var kjempestressa.
Jeg begynte å skjønne at drømmen vi jagde
opprørte mange i kirken.
Du vet, det er en helt annen livsstil
enn det de forventet av prestens sønn.
De samlet seg for å bli kvitt pappa.
Dagen jeg sa opp hos Wyckoff
var forferdelig.
Jeg kunne ikke lese avskjedsbrevet.
Men jeg gjorde feilen å tro det bare var meg
som var såret.
Jeg glemmer aldri at foreldrene våre sa: "Vi forlater kirken,
og det betyr at vi må flytte.
Og Columbia har bestemt seg for å ikke jobbe mer med dere."
Jeg husker at jeg var redd og bekymret.
Det var som om verden krasjet rundt oss.
Vi kunne ikke tro det.
For meg ble det veldig tøft.
Disse menneskene som vi hadde brukt så mye tid med
i livet, særlig foreldrene mine.
Virkelig skuffende.
Det var et hardt slag for dem.
Hele miljøet deres var liksom vekk.
Faren min hadde da brukt $90 000 av sparepengene,
studiefondet vårt, på bandet.
Brukt kredittkortene,
og hadde ikke penger. Vi var ferdige.
Det kom da vi var nede, og tok oss enda lengre ned.
Vi mistet hjemmet vårt.
Vi mistet vennene, det sosiale livet.
Alt de kjente i ti år av livet var borte.
Jeg mener, det er liksom
-perfekt. -Det er berusende.
For en halvtime side spiste vi is
-utenfor Dairy Queen i sola. -Ja, det solskinn,
tredje juli, en helt vanlig dag.
Og så kom vi hit: "Her er vår gamle kirke."
Fordervelse og undergrunn.
Dette kan høres rart ut, jeg vet ikke,
det er rart å dra dit vi ikke er godtatt.
Det er to bygninger i verden
hvor vi ikke får lov til å gå inn.
Det er huset vi vokste opp i,
og kirken vi hjalp til...
å bygge.
Vi forlater kirken og drar til huset i Little Falls.
Politisjefen i byen vår var så snill
og lånte oss dette huset gratis.
Fordi vi ikke hadde inntekt lenger.
Vi spilte rulett med guttene.
Fire gutter i et rom, foreldrene i det andre.
Little Falls huset...
føltes som fengsel.
Det skjedde så mye på en gang.
Det var overveldende.
Foreldrene våre kranglet hver dag.
Jeg ønsket hele tiden å komme ut,
vekk fra stemningen.
Joe er en følsom,
omsorgsfull type.
Jeg husker da Kevin Sr. snakket til oss om...
"Vi håper dere holder løpet ut," og Joe så på oss,
"Vær så snill å bli."
Han var bekymret for oss.
Jeg er bare en fyr med et show, kanskje jeg skal gjøre et annet.
Dette er ikke hele livet mitt, slik det er for deg.
Men han tenkte ikke slik.
Det var mer som, "Er alt ok? Klarer vi det sammen?"
Presset på å dra på turné og tjene penger
ble en annen realitet, det var
for å overleve...
heller enn bare...
vi gjør det for å ha det gøy.
Det er mye press på den alderen.
Alt var kaos. Selskapet droppet oss...
du prøver på egenhånd, bruker masse penger.
Det var vanskelig.
Vi spiller veldig tidlig på et supermarked,
det er gamle folk der som buer på oss.
-Pensjonister. -Pensjonister.
På et punkt lurte bandet på om de ble betalt den uka.
Det var liksom, "Ok, jeg fikser det."
Så kom neste uke.
Det ble virkelig tøft.
Det flotte med å være ung og skrive musikk
er at alt er det viktigste i livet.
Ok, en gang til.
Vi skrev mange sanger i det huset,
om smerten og det å bli forlatt.
Etter Sony droppet oss,
skrev vi hele Jonas Brothers albumet
i kjelleren i det huset.
Vi følte at folk ikke trodde på oss,
så vi skulle vise dem.
Så fikk vi en telefon fra Disney...
de sa, "Vi vet dere trenger noe.
Vel, vi har det.
Vi gir dere en platekontrakt."
På den tiden var det en kjempesjanse.
For oss betydde det å komme
vekk fra Little Falls.
Vi kom fra et selskap som
ikke skjønte tenåringer, til muligheten for å jobbe med et selskap
som snakket nettopp til det publikumet.
Det var en enkel avgjørelse.
-Så flott. -Vi er i LA, gutter.
Hvor er Hollywoodskiltet? Er det her?
Det føltes som en ny sjanse.
Som om vi fikk en ny mulighet på banen...
til å få ballen i mål.
Du sa gå!
Hos Hollywood Records kjente jeg en varme jeg aldri før hadde følt.
Og ønske om å gjøre noe stort.
Bad nede til venstre, kjøkken til høyre.
Flott.
-Nesten klar. -Tusen takk.
Stå på. Ha moro.
-Joe trenger... -Absolutt.
Vi var i dette store, flotte huset med John Fields
og gjorde det vi ville.
Dette har alt.
Han oppmuntret oss i håndverket i den unge alderen,
og lot oss spille instrumenter, skrive sanger med ham.
Jeg visste at dette ble spesielt.
Du kunne merke det...
MUSIKKPRODUSENT
ved å møte gutta. Det var mye energi der,
uten tvil, og sangene var flotte.
Det begynte å bli
en liten enhet.
Vi spilte, skrev og sang.
Vi lagde en sang eller to om dagen.
Det var så emosjonelt og spennende,
og det var ikke noe som holdt oss tilbake.
Energi rett gjennom taket.
Alle kokte av iver over denne nye veien.
Vi jobbet i studioet tidlig om morgenen,
fra åtte til elleve på kvelden, og vi hadde sangene vi spilte inn.
Lagde en musikkvideo, aldri utgitt.
"Year 3000."
En video vi laget hos Columbia Records,
da vi ble droppet, tok vi den med.
Når du har sett showet ditt
er plutselig "Year 3000" her,
de ser et til, her er "Year 3000",
den ble spilt hele tiden.
Vi skjøt i været.
Vi tenkte, herregud.
Neste dag var de blant topp ti.
Klar?
Da fikk vi en telefon.
Joe fikk tilbud om hovedrolle i en film
kalt Camp Rock hos Disney Channel.
Vi snakket om det,
og sa til slutt, vi kan ikke splitte brødrene.
Far ringte til sjefen hos Disney Channel og sa,
"Hva om det er et helt band, ikke bare Joe"?
Vi filmet fire timer nord for Toronto.
Det var ingenmannsland.
REGLER
Da jeg spilte på TV,
føltes det som min sone.
Jeg likte det virkelig.
Kevin og jeg var lite med,
men du er 13 og får lage en film...
det var utrolig.
Men det vi ikke visste
var at i Amerika
var bandet i ferd med
å bli stort.
Ikke glem dukketeateret.
8. OKTOBER 2007
Dukketeateret er gøy for ungene.
En fra Texas State Fair ringte og sa
at det var trafikkaos på vei til Oklahoma.
Vi tenkte bare at mange ville dit. Men de sa,
det er på grunn av konserten dere skal ha.
Hva?
Han sa, "Jeg sender helikopter."
Jeg trodde han var gal.
Han sa, "Du forstår ikke."
Jeg husker vi satt i helikopteret og så ned på mengden,
og vi tenkte "Oj, det må være
scenen til noen andre."
Herregud!
Det var flere enn jeg noen gang har sett,
tusenvis av folk.
Vi ante ikke at folk var så ivrige
på Jonas Brothers.
Det fant vi ut da.
Gutta gikk på scenen.
Ubeskrivelig.
Brølet lettet.
Alt var annerledes.
Jeg ble sjokkert av at så mange kunne sangene våre.
De sang musikken vår. Vi tenkte, "De er fans."
Det er ikke bare folk som kom, det er 50 000 fans.
Det var så fantastisk etter alt slitet for å komme dit,
og for familien som hadde kommet seg gjennom slitet.
De kunne nå se dem på den scenen.
Det var et utrolig øyeblikk i min karriere.
Hei. Vi er Jonas Brothers. Jeg er Nick.
-Jeg er Kevin. -Jeg er Joe.
Du er på vår Myspace-side.
Hør, om en uke kommer albumet vårt.
Dette går unna.
Vi er på internett,
på en måte, jeg tror ikke,
mange gjorde før oss.
Vi lagde 15 sekunders videoer på YouTube.
I en gikk vi inn i et rom, snudde bordet.
Nå har det snudd seg.
Bare se i kameraet. Det er videoen.
Hei, jeg er Nick Jonas.
I dag snakker vi om sinne.
Vi gir kommentarer til dere på Myspace.
Det er oss. Vi sitter faktisk der.
Fangruppen vår vokste virkelig.
Jeg tror det var hundre følgere på Myspace.
Ja! Jonas Brothers!
Så var det tusenvis, og vi liksom "Oj, det skjer."
-Hei, vi er Jonas Brothers. -Vi vil si at
vi vil på date med dere.
Vi vil på date, holde hender,
og gå på stranda, hva som helst.
Jonas Brothers aner ikke hva de har innlatt seg på.
Hvor mye sov du i natt?
Maksimalt to timer.
Jeg tror vi var tettest når vi
hadde en felles grunn
utenfor familie og alt annet.
Jenter.
Har du en favoritt-Jonas?
-Ikke ennå. -Ja.
-Vi liker dem alle. -Ja, de er kule.
JEG ELSKER JOE JONAS
Jeg elsker Joe, han burde møte meg.
Jeg elsker deg.
Kevin, ikke gift deg, jeg venter på deg.
Da jeg var på skolen fikk jeg ingen date
uansett hvor mye jeg prøvde. Jeg fikk ikke date.
Hei.
Etter at Disney Channel spilte musikkvideoen vår
endret livet som tenåring seg for meg.
Ja, bra. Jeg vil klemme deg, men
det er en port.
Jeg og Joe passet hele tiden på hverandre.
-Skriv på Myspace. -Så klart.
Vi var i en Hanna Montana episode på Disney Channel.
Kjære dere, det er Jonas Brothers!
Det endret Nick og jenter for alltid.
-Oj, du er pen. -Hyggelig, jeg er Kevin.
Vi møtte Miley, og hodet hans eksploderte.
Jeg begynte å skrive om kjærlighet,
og jeg visste hva det føltes som.
For første gang spurte jeg om ting en lillebror
kun kan spørre sine eldre brødre om.
Hei, Danielle, Kevin her.
PÅ TLF: DANIELLE DELEASA
Hvordan går det?
Vi rocker. Jeg vil fortelle litt mer om i kveld.
Flott. Dørene åpner klokka ni.
"Kevins kommende kone."
Vi holder på til ti,
sånn omtrent.
Hvis det er noe så får du
et nummer nå som du kan ringe.
Hun er vår, hun
Joe: "Si du gleder deg"
Joe: "Si du gleder deg så"
Nei, jeg beveger meg superraskt.
Jeg, jeg har mye
Nick: "Men jeg gleder meg..."
Men jeg gleder meg til å se deg i kveld, så...
Ok, nummeret er...
-Ok. -...810..
-Ja... -Kevin!
-Ok. -...8622.
-Ja! Han klarte det. -Hun heter Felicia.
-Hun ordner... -Der ser du.
Hun er med oss, hun...
Jeg vil ikke kalle henne assistent.
-Det er bra. -Ja.
Hun ordner med alt.
Så det er nummeret du kan ringe, jeg
gleder meg til å se deg.
Ikke noe problem. Nei, ikke noe problem,
bare at klokka ti er vi på scenen.
Så vær der.
Oj, wow.
Ja, det er bra. Jeg hører.
Nei, etter det blir vi igjen litt,
vi kan slappe av litt
etter konserten. Stopp.
Ok.
Bra, ses om en stund, da.
Flott, ha det.
-Bra jobba. -Ikke snakk til meg
når jeg er på telefonen.
-Ok. -Vi er bare spente,
fordi hun er konen din.
Det blir nesten for mye.
-De er på. -Jeg vet, de ser deg.
-Klare, gutter? Se her. -Utrolig. De ser deg.
Køen er...
Det er stort, fullt.
De sa det er 15 nå, 15 000.
Mange folk.
Oj.
Stopp!
-Tenåringsidol. -Tenåringsidol.
Big Apple har aldre sett slike tilhengere.
Den ivrige fansen har vært her siden tirsdag morgen.
Er dere de mest ivrige Jonas-fans?
-Ja! -Ja!
Alt for å se...
Vi nådde et vendepunkt
hvor vi kom inn i en ny sfære, ukjent for oss.
Vi er på Times Square.
Vi venter på Jonas Brothers.
A Little Bit Longer CD-en kom ut ved midnatt.
Ved hvert album,
var vi på Times Square og feiret.
Ventet i køen til midnatt og holdt det i hendene.
Halv åtte, om fem timer,
fire og en halv time.
Vi slapp A Little Bit Longer, og, som tradisjonen, gikk vi
til Virgin på Times Square.
To år tidligere var det åtte stykker der.
Neste år var det 30 eller 40 der.
La oss gå.
Denne gangen var det annerledes.
For sikkerhet.
Hvis vi sier det, må vi gå.
Før vi gikk fikk vi telefoner
som fortalte om kaos.
Hold deg tett på oss, ok?
Går det bra, eller...
-Hun er så gald. -Jeg hører...
Dette er utrolig. Det skjer virkelig.
-Herlighet. -Herregud. Oj.
Se på de barrikadene midt i gata.
Tuller du?
Oj, ja!
Dere må følge oss inn som paven.
Jeg vet ikke hvordan vi skal komme igjennom.
Herregud!
Å, du...
-Som nyttårsaften. -Har aldri sett maken.
Åpne døra her.
Det er utrolig.
Herregud, det er så mange her.
Ser du utenfor?
Gutter.
Vi stengte Times Square i ti min.
TIDLI. SIKKERHETSSJEF
Det må ha vært mer enn 20 000 folk der.
Ingen bevegelse, biler, folk, brannvesenet.
Det var bare, det var kaos.
2007 startet med at vi spilte på
kjøpesentre.
Vi dro til teatre og arenaer
i løpet av kort tid.
Noe i nærheten av hysteri i kveld i Sacramento.
IVRIGE FANS
Så fort som dette vokser nå,
det går virkelig fort. Jeg har gjort dette i 14 år,
det vi gjør med disse gutta
har jeg ikke opplevd før.
Gutta la ut turnébilletter
og de solgte ut Madison Square Garden og la ut en ekstrakonsert,
den ble også utsolgt, så de la ut enda en som ble utsolgt,
UTSOLGT
og det var ikke plass til flere.
Ta imot Jonas Brothers!
-Jonas Brothers! -Jonas Brothers!
Jonas Brothers.
Mine damer og herrer, Jonas Brothers.
GUTTER BLIR MENN
De har hatt tre album på topp ti, gullalbum på en uke,
FØRSTE GRAMMY-NOMINERING
Camp Rock fikk platina, deres første album fikk platina,
denne får multi-platina.
GRATULERER
Grammy-nominerte for beste nykommer
er Jonas Brothers.
Nå gjør vi en demo til Stevie Wonder,
vi opptrer med ham på Grammy.
Å spille med Stevie Wonder,
er helt utrolig.
Dette er de nominerte for beste nykommer.
Kom igjen, Stevie!
Hvordan går det? Bra?
Jeg må bare smile.
Dette kan du ikke finne på.
Opplevelsene er ubetalelige.
Jeg mener, vi var på fly og spilte albumet vårt
før det andre hadde kommet ut
da tallene fra turneen kom inn.
Vi så, "Nettopp utsolgt i Idaho"...
og vi hørte på den nye plata.
Det er som en film,
DEN BRENNENDE DRAGE
men det skjedde virkelig.
Tenk på det.
To år tidligere brukte vi i minivan.
Nå chartret vi en 757 på turné.
Det er helt vilt.
Det kan ikke sies annerledes.
Klyp meg i armen, dette skjer, herregud.
Joe sa, "Dude, dette er vilt",
energien var utrolig.
Jeg drømte at jeg var på en liste.
Det at vi var på "lista"...
var utrolig.
Jeg tror fansen elsket brødrene
fordi de betydde noe for dem.
De betydde mer enn musikk.
De betydde mer enn konserten.
De var en slik positiv styrke.
Folk satte pris på det.
Det var utrolig å se...
på den ustoppelige...
ferden mot berømmelse
fortsatte de å være takknemlige.
De tok aldri noe for gitt.
Det som var sprøtt var at sangene vi hadde skrevet
i huset med to soverom,
i Little Falls, New Jersey,
ble sunget av
70-80 000 folk i land hvor engelsk
ikke engang var språket deres.
Et øyeblikk jeg gjerne vil gå tilbake til
er å oppleve det, for det var så utrolig
og så nydelig.
Tre fyrer fra Jersey
som aldri hadde mye
er nå plutselig berømte, alle kjenner deg.
Det var kult.
Jeg tror ikke jeg innså storheten i det.
Jonas Brothers er her.
Sasha og Malia er store fans.
-Jonas! -Jonas!
På et tidspunkt var det så stort.
Det var sykt.
Det endret seg fra å være superkult til...
nesten skremmende.
Det som begynte å skje,
var at det kom ut av kontroll.
For mange ting beveger seg.
I stedet for å få flere folk de stolte på
tok de mer på egne skuldre.
Joe, hvor skal vi?
Vi skal til
catering, men vi skal gjøre intervjuer.
Det føltes hele tiden som det kunne forsvinne.
Derfor gjorde vi alle intervjuer og alle møter.
Vi sa aldri nei, selv om vi var utslitt.
Det jeg spilte for litt siden
JUNI 2018
er morsomt, for det er spørsmål
du enten må svare selv
eller rette til alle andre.
Du tar en stor slurk hvis
to personer ikke tror du svarte ærlig.
Funker det?
Jo mer vi drikker, jo flere spørsmål bli besvart.
Joe.
Ok.
"Er det noen du virkelig har imot?"
Ja, ballerinaen som...
Snakket om din lille penis?
Hun snakket om penisen min, ikke...
Hun snakket ikke om liten penis.
Den ballerinaen.
Jeg synes fortsatt hun snakket dritt, og jeg liker det ikke.
-Drikk alt. -Drikk alt.
Men det var sant.
Uansett. Håpløst svar.
Klar? En, to, tre...
-Bang! -Nick.
Ned med det.
"Angrer du noe?" Ja, så klart. Angrer på masse dritt.
La oss si det tydelig. Brødrene.
Det er så altomfattende.
Brødrenes største anger.
Sesong to av Jonas.
Det angrer vi.
Skulle ikke gjort den.
Den hemmet veksten vår, skjønner? Det føles som...
et dårlig trekk.
-Ja. -Det var feil tid, og
det hindret oss rett og slett i å utvikle oss.
Vi ble fortalt at det ville få navnet vårt til å
vokse i hele verden.
Holde oss berømte.
La oss ikke være de med solbriller om kvelden.
Showet var ikke bra.
Det var ikke oss lenger.
Det var ungt.
Og vi holdt på å bli voksne.
Det passet ikke oss, og
bandet vi holdt på å bli,
med sangene vi skrev.
Det var som to ulike identiteter.
Det ble laget for 8 eller 10-åringer.
Det gjorde deg ukul.
Det påvirket oppfatningen av bandet,
at vi var en vits. De er ikke ekte,
og så,
Og kutt.
Flott video, gutter.
-Dette er tullete! -Ja, vi har fått nok, altså!
South Park hadde en episode om Disney og kyskhetsringer.
Hva er det jeg hører om å ikke bruke kyskhetsringer?
De sa Disney lagde et band
som er kakesøte boyband-brødre,
hvor alt er perfekt,
de er kristne og bruker kyskhetsringer
for å selge musikk til barn.
Vi vil ikke selge sex til småjenter mer.
Ringene blir.
Kanskje vi nekter å gå på scenen.
Jeg mener...
de var ikke langt unna.
Guds favorittjomfruer, Jonas Brothers,
opptrer på VMA i år.
Herregud!
I kirka ble det oppfordret til å gå gjennom et program,
om å vente på den rette, vente til ekteskapet.
Alle vi vokste opp med gjorde det, og syntes det var kult.
Omtrent da vi var 15, tenkte vi, hva?
Hva er dette?
Eiendommen har seks soverom i et område med porter.
Hvorfor trenger tre jomfruer seks soverom?
Det var ikke slik vi var, det var bare noe vi
gjorde som unge gutter.
Men vi brukte ringene i den første tiden da bandet
begynte å ta av.
Da var det for sent, det var i media.
Om du ikke visste det, hver Jonas-bror
har en liten ring som viser deres forpliktelse til Gud.
Jeg ville ta det mer alvorlig om den var på kjønnslemmet.
Vi hadde stor suksess, og det var alt vi kunne
fokusere på.
Hva folk sa om oss.
Det var flaut...
å høre denne spøken i virkeligheten.
Om jeg var på et sportsstevne,
og de viste oss på storskjermen,
kom det buing.
Som sportsfanatiker
ble jeg så såret, jeg ville si "jeg er en av dere."
Jeg er som dere.
Det er rart, for vi snakket
aldri om de skuffelsene.
Vi bare jobbet enda mer.
Det var en oppskrift for...
frykt og paranoia, og usikkerhet.
Jeg tror det begynte å slite på gutta.
Var det da det begynte å endre seg?
Jeg ble frustrert fordi
jeg holdt på å skrive musikk,
og dere ville ikke gjøre det,
så jeg ble litt sint,
og spiren av harme over at dere ikke
var med meg der,
kreativt sett, føltes ekkel.
Omstart.
Når dette året er over, trenger vi litt...
Det må være lov med en pause.
Tenk over det.
Daft Punk.
Det føltes som en tikkende bombe.
-La oss dra. -En virkelighet
vi må ta inn over oss, som artister...
Plata vi lager nå blir kanskje ikke
like stor som A Little Bit Longer.
Tror dere en av dere kommer til å bli
som Justin Timberlake og bryte med gruppa? Joe?
Vi snakker om soloprosjekter, men for vår del...
blir det ikke et soloprosjekt, men et sideprosjekt.
Vi kan ikke bare bryte
for vi bor i samme hus,
så det ville være vanskelig.
Det var frustrerende
å føle at jeg hadde musikk i hodet
som kunne være min egen, og i stedet
for å bli frustrert over å ikke kunne det
her, hvorfor ikke gjøre det et annet sted.
Jeg så Administration som et fristed.
Det føltes godt å være i et miljø hvor jeg visste at hvis
jeg ga dem en referanse, en følelse, så kunne
alle i rommet gjøre det.
"Lilyanne spurte om vi kunne, for plata,
avvise ryktene om at Jonas Brothers splitter opp."
Ideen med plata, var at det var et sideprosjekt,
og det er konseptet.
At vi skal bryte
trenger du ikke tenke på.
Og Nick, her.
Etter Administration,
flyttet jeg til New York.
Det var som en universitetsopplevelse, hvor
du vet,
jeg var endelig på egenhånd.
Da jeg gikk på øving første gang på
How to Succeed var jeg litt nervøs.
Og det var...
spennende.
Jeg følte at jobben på scenen ble verdsatt.
Jeg hadde det gøy.
Jeg var glad for ham, for jeg visste han var glad,
men jeg var skremt. Det var toppen av Jonas Brothers.
Fyren fikk en smak på å være alene,
og det var flott.
-Hvordan går det? -Bra.
Da følte jeg behov for å prøve å leve normalt,
gjøre egne ting.
-Unnskyld. Takk. -God kveld.
Reise...
møte jenter, date, slappe av.
Finne meg selv.
Jeg var utenfor brødrene for aller første gang...
fant uavhengighet,
og så hva som fantes utenfor Jonas Brothers.
Jeg ble inspirert,
og jeg kunne ikke vente med å flytte fokuset
til egen musikk.
Jeg lagde en R&B-popplate.
Det var en spennende tid.
Jeg prøvde å vise brødrene mine og alle andre der ute
at jeg klarte meg uten dem.
Jeg kledde meg annerledes, oppførte meg annerledes,
musikken gikk ikke så bra som ventet.
En smak av virkeligheten, tenker jeg.
På den tiden tenkte jeg at
dette er min første flopp.
Jeg tror det var
tøft for meg fordi jeg følte jeg ikke kunne noe uten brødrene mine,
og det var flaut.
I stedet for å bli i bandet og alt det,
og holde på, med ny turne,
og mer lik musikk, presse det enda mer,
bestemte vi oss for en pause, brudd.
For meg var det slik at...
Danielle var en normal jente, frisør fra New Jersey.
Vi ble forelsket og forlovet.
Jeg følte jeg stod
på egne bein.
Kevin, du kan kysse bruden.
Etter fire sprø år, levde jeg mitt beste liv.
Det var fint å bare være sammen, vi trengte det.
Jeg er fem år eldre enn Nick.
Jeg ville vært ferdig med universitetet da,
jeg ville hatt alle erfaringene,
jeg kunne gått på en vanlig date.
Etter jeg ble gift endret jeg prioriteringene litt.
Så fikk vi tilbud om et reality-show på TV.
Jeg ville gjøre det.
GIFT MED JONAS
Plutselig sendte de masse folk
hjem til Denville, New Jersey,
og vi lagde en pilot.
Jeg følte det var min greie.
Det føltes som jeg kunne klare dette bra.
Vi filmet masse...
og så forandret alt seg da
familien dukker opp, og det
blir helt sprøtt.
Livet var bak lukkede dører,
så inviterte Kevin plutselig kameraer inn,
vi følte at han kom til å lufte masse dritt
som vi ikke ønsket.
Joe og Nick ville ikke ha noe å gjøre med det.
De ble nesten tvunget til å gjøre showet.
Vi likte ikke tanken på at
showet kunne diktere hvordan vi skulle være.
Å se det hver søndag var ikke gøy.
Vi fikk samlet bandet igjen,
i stor grad fordi vi følte at vi måtte,
men da var alt annerledes.
Vi trodde at fordi vi hadde hatt slik suksess,
fordi Jonas Brothers-navnet var så kjent,
ville det bli suksess.
Vi tok feil.
Vi slapp noen sanger som ikke slo an.
Vi hadde noen konserter
og færre og færre publikummere kom,
det føltes ikke som noe funket.
Vi var tre mennesker
som alle hadde ulike tanker om hva Jonas Brothers var.
Vi glemte at vi bare var et band
som hadde det gøy.
Folk likte å se oss glade, og vi var ikke glade.
Vi bestemte oss for å stå på...
men det er ikke slik det fungerer.
Vi skulle dra på turné.
Virkeligheten begynte å gå opp for meg.
Alle er frustrerte.
Ingenting funket.
Vi hatet hverandre, rett og slett.
Jeg ringte far, og han hentet meg faktisk
og vi kjørte rundt i LA i to timer,
gjennomlevde kvelden før, da jeg fikk et panikkanfall.
Vi snakket om alt sammen. Jeg var bare,
full av angst.
Han sa han følte at han kjempet mot noe
som ikke fungerte.
Jeg har gitt alt jeg har til denne musikken,
men jeg går hit, Joe går dit,
Kevin er der,
og jeg kan ikke gjøre det mer.
Det var,
skremmende, fordi jeg er ikke bare
manageren da.
Jeg er faren.
I bilen der bestemte jeg at det beste
jeg kunne gjøre var
å være så ærlig som mulig.
Så vi hadde et møte
og Nick sa til meg,
"De forventer det antagelig."
Det gjorde de ikke.
Joe og jeg setter oss ned,
Nick sier,
"Som dere vet,
har det ikke vært det samme,
og Jonas Brothers bør opphøre."
Ikke noe "Hjertet mitt er ikke der,
og jeg vil være ærlig med band
og brødre, det er slik jeg har det."
Det var, "Bandet er slutt.
Jeg vil gjøre ting uten dere,
og jeg har bestemt meg."
Ingen av dem sa noe.
Jeg husker jeg så på Joe
og tenkte "Vent, hva, hva?"
Jeg følte meg sveket.
Jeg følte meg lurt, sint.
Nummen.
Joe sa, "Jeg kan ikke si noe."
Joe har stengt.
Jeg ser på broren min som blir helt ødelagt.
Jeg var 25, 26.
Dette var hele livet.
Det var dette jeg elsket over alt. Jeg elsket det.
At noen du var så glad i
kunne ta det vekk så raskt, det var,
hjerteskjærende.
Han mente "Du får smaken på
solosuksess,
og glemmer jobben vi har gjort sammen."
Det som såret mest var at det kom fra Nick,
fordi han,
er min beste venn,
og jeg trodde jeg, Kevin og Nick alltid skulle gjøre dette,
og det var oss,
mot verden, skjønner?
Så brøt Joe sammen. Det var som
"Vil du ut av dette?
Greit. Vi er ferdige."
Folkens, gå ut av veien.
Da visste jeg
at bandet var over,
for Joe og Nick var
så sammensveiset.
Hva skjer, Nick?
Fansen var lamslått av den brå nyheten om at Brothers-bandet er over.
De vil fortelle om det.
Spørsmålet er, Kev,
JONAS BROTHERS BRUDD
hvorfor nå?
Er bruddet helt sikkert?
Vil du ikke si?
Hva skjer, mann?
De vil vite det, alle vil vite.
-En stund, -Vil du ikke si?
var det, mørkt.
Ok. Ha en fin dag.
Jeg har en åtter på Nick. En tier. Å, det er meg.
"Hvorfor spilte du
Jonas Brothers radioshow etter at vi brøt?"
Jeg fikk beskjed fra radiostasjonen,
"Hvis du ikke spiller de showene, spiller vi aldri Jonas Brothers
eller noen annen Jonas på radio,
noen gang."
Og, «Joe skal spille sin musikk,
Nick kommer med noe, Nick skal spille.
Ingen Jonas Brothers musikk.
Det er greit, Kevin, du må ikke bli med."
Ok, greit.
Vi spiller ikke sammen uansett.
Hele settet var de som sang sanger sammen.
Alle hitene, alle store øyeblikk,
og jeg er ikke der.
Det var det verste øyeblikket i mitt liv.
Vi følte nok at du hindret oss.
Det er sant.
Det var nok,
øyeblikk da Nick og jeg ville
gjøre egne ting,
og vi følte at...
ditt fokus ikke var der, og...
du prioriterte det ikke, og
du fikk familie og...
gitaren ble liksom lagt i baksetet.
Vi ville begge fortsette med musikk.
Vi hadde alle disse konsertene foran oss.
Når jeg ser tilbake, ser jeg hvor tullete det er,
å gjøre en...
Jonas Brothers opptreden uten at du var med.
Men det tok tid å forstå at å ha
noen i livet som...
jeg gjør alt for å se Sophie en time.
Musikk var vår første kjærlighet,
bandets første kjæreste.
Så for meg, som en
tenåring og en voksen,
å se deg ha andre prioriteringer,
var ikke bra.
Det tok lang tid å innse det.
Du fant kjærligheten så ung.
Nå tror jeg du også vet
at det er en balanse.
Den gang følte vi ikke at du prøvde.
Det føltes som, "Showet er over. Jeg går."
Og det var som, "Hva faen? Brødre er jo så viktig."
Jeg skjønner det.
Jeg elsker dere. Jeg er lei dere måtte gå gjennom det.
Ja.
La oss fortsette.
La det ligge.
Jeg har kortet mitt.
Møttes ikke til jul det året.
Så ham ikke i feriene.
Det som var verst for meg var
da Alena kom
snakket vi ikke sammen.
Det var første gang jeg så brødrene
siden bruddet.
Nick var 21 og sa til meg,
"Jeg føler meg som 'has-been.'"
Det var tøft.
Jeg tror mange hadde
for stor tillit til at jeg hadde det bra
på den tiden.
Jeg følte ikke jeg fortjente
å klage fordi jeg startet denne
tøffe samtalen.
Da Nick brøt med bandet var det vanskelig for ham,
men fordi vi var sammen så lenge,
visste jeg hva han kunne som sanger og skribent,
han visste det også.
Ambisjonene hans var intakt.
En stund ble jeg gal av følelsen av å måtte være
best i noe.
Jeg kan ikke se et avgjørende øyeblikk
og si, "der endret alt seg."
men da "Jealous" ble sluppet,
var det som om jeg var klar.
Jeg liker denne nye sangen godt.
Han ble mer og mer karismatisk som en ung mann.
Gratulerer med all suksess.
Han var klar for å bli en stjerne.
Jeg hadde mer frihet, og jeg elsket det.
Jeg begynte å skjønne at det
merkes når du liker deg selv, har det gøy.
Alle stjerner stod rett.
Jeg tenkte, "neste kapittel!"
Tusen takk!
Joe kom og sa, "se hva Nick gjør,
og det er mer i meg også."
De første sangene jeg skrev var liksom,
jeg kan ikke beskrive stilen, for den finnes ikke.
Jeg tenkte, "jeg vet ikke om noen skjønner."
Jeg hører "Cake By The Ocean" hver eneste dag.
Og jeg elsker det.
Morsomt at du er nominert som best nykommer.
Vent litt, han har jo holdt på noen år.
DNCE!
DNCA lot meg være så vill og fri jeg kan.
Jeg kunne kle meg i alle sprø klær og endre hårfarge.
Og bare leve det.
Jeg ble mer selvsikker. Jeg gikk tilbake til unge meg.
Fant stedet hvor jeg kunne utvikle meg som artist,
og folk likte det.
Det var mitt paradis.
Brødrene dine har suksess som soloartist. Du har DNCE.
Er Kev sjenert, hvor er Kevin?
Jeg tror ikke jeg skjønte helt
hva det ville gjøre med meg.
Selv nå i dag
blir jeg spurt om jeg er Joe eller Nick.
"Er du Joe Jonas? Er du Nick Jonas?"
"Nei, jeg er Kevin."
HELIKOPTERE
Hele mitt liv,
har jeg vært opptatt av suksess.
Det føltes som en skrutrekker i hodet mitt som sa
du må lykkes, du må jage etter drømmen,
du må få en hit.
Men jeg skjønte at suksess ikke
alltid handler om penger og berømmelse
og priser, de tingene.
-Hallo? -Hei, kjære.
-Hei. -Hei. Hvilken størrelse er Valentina?
Hvilken bleiestørrelse? Tre, fire, fem, jeg husker ikke.
-Hun er fire. -Er hun fire?
Ikke den lilla, denne da. Ok, bra, har den.
Ok, bra. Elsker deg.
Elsker deg.
Min identitet nå er liksom
å være far.
Jeg er ektemann. Jeg føler
sterkt for de tingene jeg liker.
Det var fantastisk da Kevin fikk barn.
Han ble en leder.
Jeg har aldri sett Kevin slik før.
Noen sa til meg, "du ser kjent ut."
Datteren min sa, "det er fordi han er en Jonas Brother."
Er alt i orden? Sovet godt?
En fireåring sa det.
Men, det begynner å bli litt rart, fordi den delen av livet er over.
Her.
Det er ikke lenger meg.
Jeg måtte lære å si,
"Tidligere Jonas Brothers."
Vil dere spille?
Ikke gjør det.
Vil du være en rocker må du gjøre slik.
Du må ta håret foran ansiktet.
Alena, hun har bare hørt musikk.
Hun har aldri sett pappa på scenen.
Å kunne se henne i publikum,
vise henne det jeg var god til.
Hun kjenner meg bare som pappa.
Hun kjenner ikke han dyktige.
Det er rart, så mye tid vi bruker
i jakten på lykke og,
tingene du tror vil gi deg glede i livet, og
ikke skjønne, det har vært der hele tiden.
Å slippe sinnet og tristheten
tok tid.
Jeg vil heller at vi
er brødre, og ikke
har
bandet til å diktere forholdet.
Jeg tror Nick tilfeldig sa, "Jeg savner å spille med dere."
Jeg hørte ikke etter.
Jeg svarte, "ja, bra," og gikk videre.
Ikke pokker om jeg gjorde det igjen. Slik hadde jeg det da,
inntil jeg tenkte, "nei, jeg savner det."
Selv etter solosuksessen,
savnet jeg å kikke bort
og...
se dem.
Litt rusten.
Vi har ikke selskap, så
-Åtte år. -Likevel en jam.
Vi startet med,
"Jeg gjør dette,
om vi har det gøy sammen."
Det er seks, syv år siden bare vi tre
var sammen.
Det siste året har vi reist sammen
og knyttet bånd.
Ledd, snakket og mimret.
De gamle tingene vi pleide å gjøre sammen,
som jeg savnet.
Vi slapp det ut. Holdt ikke noe tilbake.
Det var en tilvenning.
Det er ikke bare regnbuer og sommerfugler.
Ikke rør den!
-Hva gjør du? -Bare ruller,
-Ikke rør den. -Se, da.
Det er tull.
Det er en del av å bygge opp igjen kjemi og kameraderi
og brødredelen.
Det er en prosess i dette.
-Gå tilbake. -Gikk det bort?
Ja, for du tullet med telefonen. Vent.
Vi gjør alle små ting som antagelig
irriterer vettet av de andre.
-Gi meg telefonen. -Men skaff målebånd.
-Ikke tull-- -Jeg skal vise hvordan dette er.
-Gi meg telefonen! -Joe takler ikke.
Hent målebåndet!
-Første gang i Australia. -Du tok med regnværet.
-Skål. -Salud.
-Skål. -Salud! Hyggelig å se deg.
Jeg ønsker meg en ny sjanse
med dem
så jeg kan nyte hvert øyeblikk med brødrene mine.
Jeg kan...
smile mer.
Det er vanskelig å velge ett, men jeg tror mitt stolteste øyeblikk er
dette siste året.
Fordi det er i år
jeg har vokst som person og vokst med brødrene mine.
En lang vei.
Vi har vært gjennom mye.
Jeg fant ikke bare meg selv, men også en partner.
Følgen av å bli forelsket er at jeg ønsker å være en bedre mann.
Et bedre menneske.
Og en bedre bror.
Tiden fra hverandre brukte vi på å bli oss selv.
Jeg fokuserte på familien,
på å være en god ektemann...
og far.
Tiden fra hverandre var nødvendig.
Jeg kunne følge andre kreative veier
og eksperimentere med livet på en ny måte.
Jeg følte meg inspirert.
Det lot meg finne noe større enn jeg forestilte meg.
Kjærlighet.
Og denne kjærligheten
har endret livet mitt
på flere måter enn jeg kunne tro.
Alt er utrolig.
Ektemannen min.
Jeg tror brødrene måtte vokse fra hverandre
for å få perspektiv.
De har skjønt at hvis du kan komme gjennom livet
med noen viktige
forhold intakt,
skjønner de nå hvor spesielt det er.
Jeg ville bare at de skulle være gode brødre.
De klarte det.
Det er brødreband som ikke snakker sammen,
som hater hverandre.
Ikke mine sønner.
Det handlet ikke om penger,
eller om musikken,
var ikke om berømmelse.
Det var,
"Hei, brødre,
skal vi gjøre noe flott igjen sammen?"
PÅ JAKT ETTER LYKKE
Kan du tro dette?
Jonas Brothers er plutselig sammen igjen, med
"Sucker", som jeg elsker.
De er faktisk første familiebandet
som har debut førsteplass på Hot 100.
-Der er voksne nå. -Jeg vet.
I natt sov jeg godt fordi Jonas Brothers er tilbake.
Jeg er deres største fan.
BROR
Jeg kan teksten på alle sangene.
Jeg kan alle historiene om hvordan de ble lagd.
Jeg elsker musikken deres.
Tusen takk.
Jeg skadet tanna på et show. Jeg hadde mikken og så,
Her. Mistet en flis.
Kan du se det? Ja.
TAKK FOR INSPIRASJONEN
Tekst: Åse Pauline Thirud