Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Добро утро. Казвам се Джонатан Робинс.
Ще играем "За минута" - английската литературна викторина.
"За минута"!
Майкъл, откъде си? Днешният шампион - Дъглас.
"За минута" с мен - Джонатан Робинс. Джонатан Робинс. Джонатан Робинс.
"Старецът и морето" на Хемингуей.
Присъединете се още веднъж към нас. Довиждане.
Гледахте още един епизод на "За минута".
Довиждане.
Както обикновено, страхотно шоу, г-н Робинс.
Вече карам на автопилот.
Джонатан. Поздравления. - Не идваш тук.
Добра работа, Джонатан. - Ще ме уволниш ли?
На 20-я етаж гледката е по-хубава.
Не се опитвай да убедиш Ники, че си прекарваш времето там.
Така е по-добре, благодаря.
Кое беше момичето, което доведе на купона на Стенли преди две седмици?
Беше умно. Сигурно има планове за университет.
Много смешно, Джонатан.
Ако още е тук другата пролет и искаш да я впечатлиш,
изпрати я в ложата ми.
Бих предпочел своята ложа на "Стамфорд Бридж".
Това ми напомня - още ли се продаваш на руснаците?
Или си се продал на шейховете, като "Сити"?
Щях да те взема на сериозно, ако ти пукаше за футбола.
Предпочитам джентълменски спорт. - Да.
Крикет. Античен като теб.
Много остроумно. - Слушай.
Сега говорих с проклетите ти адвокати.
Поне това им признавам - учтиви са, докато ме прецакват.
Има сделка. Получаваш нов сезон. - Прекрасно.
Това кой сезон ти е? 40-ият? - Ще се радвам.
Графикът ми трябва. - Имаш право.
Не си мисли, че не сме благодарни. Благодарни сме.
Какъв е подаръкът за нещо такова? Сигурно ще ми вземеш нещо скъпо.
За 40-а годишнина - рубин. - Рубин. Подпиши.
Ще кажа на асистентката си да ти купи бонбони.
Както винаги - от сърце.
Ники, ще изпратиш ли копие на помощника ми?
Тук мирише на горчив чай и застоял цигарен дим.
Отново... - Довиждане.
40 години. Невероятно, Джонатан.
Сигурно още си бил в пелени, когато бях на 20.
Но сега не трябва да намаляваме темпото.
Не трябва американците да ни победят.
Ние сме измислили гейм шоутата. - Така ли?
Да. "Правопис". Пълен ужас. Само 15 минути.
Излъчено за първи път на живо от студиото на Би Би Си
в Галиполи на 31 май 1938 г.
Трябва да се преоблечеш.
Хенри
Г-н Робинс, графикът ви за утре е готов.
Гледай да имам време да се видя с Хенри О'Конър.
Стар приятел. Не спря да ми звъни.
Мисля, че ще имате време в края на следващия месец.
Наистина ли? Чак тогава?
Ще споделиш ли бутилка вино с мен? Молдовско от 1976 г.
Трябва да се прибирам при Саша.
През нощта близнаците са ужасни. - Ти си добър човек, Бенджамин.
На масата в трапезарията има писма от фенове.
Прегледах ги и изхвърлих ненужните. - Защо не спират да ми пишат?
Защото не си спрял да имаш фенове.
И аз не мога да повярвам. Ако знаеха какъв гадняр си...
Не съм те наел за шеги. Махай се. - Утре ще се видим.
Добре. - Довиждане.
Изхвърлил бил ненужното. Много смешно, Бенджамин.
Наздраве за мен.
Ще се видим пак в следващия епизод на "За минута".
Благодаря. Довиждане.
Боже! Призракът се завръща.
Здрасти, Ник. - Отдавна не сме се виждали.
Знам. Страшно зает съм. - Браво на теб. Какво ще пиеш?
Запазил съм една бутилка за теб.
Момчетата са там. Ще я донеса. - Благодаря.
Господа. - Здравей, Джони.
Няма да остана дълго. Трябва да се върна в града.
Разбира се. Животът на знаменитостите.
Къде е Хенри? Пак ли спи с чистачката?
Хенри умря. - Глупости.
Не се шегувай така, Майкъл. - Вярно е, Джони.
Какво е станало? - Рак. Нелечим.
Стана много бързо.
Знам, че се е опитал да ти се обади няколко пъти.
Искаше да ти каже лично.
Кога е погребението? - Беше миналата седмица.
Затова ти звъняхме. А ти не се обади.
Да ми бяхте оставили съобщение.
Познаваше го от петдесет години.
Не беше уместно просто да ти оставим съобщение.
Заповядай.
Явно си чул за Хенри. По дяволите.
На всеки му идва времето.
Както и да е, имаш по-важна работа.
Искахме само да ти съобщим новината.
Оставяме те. - Съжалявам. Знаете го.
Без преструвки.
От години не сме приятели. - Глупости.
Приятелите не се срещат само веднъж годишно.
Имаше времена, когато никой друг не те подкрепяше.
Спомняш ли си ги? Ние бяхме до теб. Бяхме семейство. Хенри...
Хенри беше част от семейството.
Трябва да посетиш гроба му.
В Църквата на всички светии. Отдай му уважение.
Вече не уважаваш никого от нас.
Дейвид. Майкъл. - Довиждане, Джо.
Да затворя ли бутилката? - Не, донеси я.
Ще пия.
Значи са те довели тук.
Поне тук е хубаво.
Изпуснах погребението ти. Като го казвам, звучи по-зле.
Г-н Робинс.
Г-н Робинс?
В ефир сме след пет минути. - Да...
Гледайте и следващия епизод на "За минута".
Не си спомням момент, когато нещо ме е притеснявало толкова.
Най-добрият ти приятел е починал.
Не очаквах да го усетя така. - Никой не иска да умре.
Смъртта не е нещо, което хората очакват с нетърпение.
Наистина бях ужасен приятел.
Хенри ми каза, че миналата година си изпуснал рождения му ден,
за да преспиш с някаква, която едва си познавал.
По дяволите. Звучи по-зле, като го казваш така.
Предполагам, че сега осъзнавам смъртността
и започвам да се съмнявам в някои неща.
Дали съм изживял живота си добре?
Какво ще остане след мен?
Мислиш ли, че си пропилял живота си? - Защо го казваш?
Повечето хора тук се чувстват така. Говорят с мен.
Свещеният съюз между барман и клиент.
Най-поверителната връзка. - Нещо такова.
Поверителност. Да.
Започвам да се съмнявам в неща, в които преди не съм се съмнявал.
Живял си страхотен живот. Богат си. Прочут си. Какво още искаш?
Водя гейм шоу. - Носиш радост на много хора.
Без теб... - ... ще има по-малко гейм шоута.
Не планирах да стане така.
Просто се случи преди толкова години.
Учих актьорско майсторство. Не само аз. Дейвид, Майкъл...
Мечтаехме да играем Шекспир, да правим гастроли.
Ще ти кажа същото, което баща ми каза на мен.
Ако не си щастлив, преструвай се на такъв,
защото нещастниците бързо стават досадни.
Не съм сигурен, че това ме вдъхновява.
Баща ми живя и умря зад този бар. Какво очакваш от него?
Още едно.
"Скъпи г-н Робинс, аз съм най-голямата ви фенка.
Не разбирате какво значите за мен.
Дори на моята възраст се вдъхновявам от вас.
Знам, че сте зает, но ако дойдете във Вашингтон, елате при мен.
Много ще ме зарадвате. С любов, Алис."
Джонатан, вдигни телефона. Някой виждал ли е г-н Робинс?
Наташа, виждала ли си го? Хора, виждали ли сте го?
Съни, кажи ми, че си виждал г-н Робинс.
Някой... Къде...
Здравей, Спенсър. - Джонатан, целият град те търси.
След един час сме на живо в ефир.
Дали не съм по-малко задоволен, отколкото си мислех?
Моля? - Случвало ли ти се е да мислиш,
че животът ти е перфектен, но спомените да ти показват друго?
Че може да си изпуснал нещо...
Джони, когато баща ми ми даде тази компания,
не каза, че клиентите трябва да са задоволени,
а че трябва да изкарват купища пари.
Подписал си сериозен договор.
За 40-а година. Най-лесната работа на света.
Излизаш на сцената, усмихваш се, шегуваш се и вземаш лесни пари.
Получих писмо от млада фенка. Пише, че я вдъхновявам.
Чудесно. Всеки иска да вдъхновява младите.
Накара ме да се замисля за някои неща по нов начин.
Не ми харесва как звучи това. - Ти си мой агент.
Печелиш куп пари от мен, затова просто ме изслушай.
Щом съм вдъхновил момичето, искам да знам защо.
Искам да знам какво съм направил в живота си,
за да я накарам да ми пише така.
Съвестта ми ще се успокои, ако съм помогнал на едно дете
да постигне велики неща.
Джонатан... - Г-н Робинс, трябва да затваряте.
Излитаме. Моля, закопчайте си колана.
Да. - В самолет ли си?
Ще измислим нещо, Спенсър. - Джони... Джонатан! Джонатан!
По дяволите. Добре дошъл в Америка.
Здравейте.
- Да. Извинете.
Само да довърша Хералд.
Как мога да ви помогна? - Най-после.
Искам стая. Джонатан Рей. - Имате интересен глас.
От Канада ли сте? - Определено не съм.
Чакайте малко. Прочут ли сте? - Не казвайте на никого.
От "Имението Даунтън" сте, нали? - Боя се, че не съм.
Можех да се закълна, че съм ви виждал там.
Обичам сериала. - Чудесен е.
Наистина.
Сега, за стаята. Джоузеф Рей. - Записах ви.
Получавате единственото кралско легло тук.
Да видим. Ще бъдете с нас до... Странно.
Забравили сте финалната дата. - Не съм забравил.
Не съм сигурен кога е. - Съжалявам. Гласът ви ме разсейва.
Все едно пия чай с английската кралица.
Да кажем, че ще съм тук седмица. - Трябва да платите предварително.
Няма проблем. - В брой.
Няма проблем. - 35 долара на вечер.
Седем... Трийсет и пет... Трийсет и пет по... 270.
140... Да видим...
250. Би трябвало да стигнат.
Добре, приемаме, че е така. Добре, г-н Рей.
Документ за самоличност. - Разбира се.
Секунда само.
Ето.
Тук пише "Джонатан Пол Робинс".
Резервацията е на друго име.
Често използвам псевдоним.
Име, което човек използва, за да не привлича внимание.
Защото сте в "Имението Даунтън". Добре.
Но не мога да ви запиша на тази резервация с различно име.
Фирмена политика. - Добре.
Да забравим за резервацията на Рей и да направим резервация на мое име.
Гласът ви ме приспива. Правите ли аудиокниги?
Искам да ви слушам как четете.
Хайде да променим резервацията.
Трябва да ви таксувам за отменянето. Фирмена политика.
Каквото и да е, само ми дайте стая до пет минути.
Много ще съм ви благодарен. - Получавате стая номер...
Номер три. Това е ключът. Номерът на стаята е върху него.
Леглото ще бъде по-малко.
Най-голямото беше запазено за Джоузеф Рей.
Много благодаря. - Чудесно.
Да помогна с още нещо?
Да. Къде е най-близкият пъб?
Пъб? Боже. Наздраве. Да.
Барът е на десет минути пеша оттук.
По дяволите.
За данъци ли дойде? - Искам само да пия.
Добре, какво ще пиеш? - Имате ли "Бърнър"?
Моля?
Проблем ли има? - Още не знам.
Има ли? - Дойдох само да пия.
Ще поръчваш ли, или ще се правиш на крал на Англия?
Говориш направо. Това ми харесва. Имаш ли червено вино?
Каквото и да е. Дори калифорнийско става.
Пино от Пасо Роблес.
Имаме нещо в кутия в хладилника. Не знам откъде е. Да проверя ли?
Джин с тоник. - Хубаво.
Още ли сте бесни, че спечелихме войната?
Втората световна война ли? Не, благодарни сме ви.
Питам за Революцията.
Били, затвори си устата и не дразни новия ми клиент.
Той първи те подразни. - Млъкни и си пий бирата.
Благодаря. - Далеч си от дома си.
Колата ти ли се радвали? - Това би било уместно.
Тук си от три минути, а вече караш хората да мислят,
че са по-тъпи от теб. - Нещо се губи в превода.
Да започнем отначало. Аз съм Джонатан.
Ти си барманка. Като такава, заемаш свещена позиция.
Приятно ми е... - Руби.
Руби. Руби ли се казваш? - Това проблем ли е за теб?
Просто е иронично. 40-а годишнина...
Не е важно. Руби, отдавна ли живееш в този град?
Цял живот съм била тук. - Харесва ли ти?
Колко време си бил тук? - Явно не ти харесва.
Тук е домът ми. Това е.
Нормално е отношенията с родното ти място да са сложни.
Постоянно се случва.
Сигурно си отседнал в някое от фалшивите имения при завоя.
Туристите са богати боклуци, които идват за седмица в годината.
Ти си завил надясно и си дошъл тук.
Трябваше да завиеш наляво и да отидеш при другите туристи,
които си правят селфита и пият скъпа бира,
а не да идваш при местните, които живеят в този скапан град.
Отседнал съм в мотел до пътя.
Уволнете туроператора си. - Руби, къде са шотовете?
Идват. Само да не си изповръщаш червата на пода ми.
Чаровница.
Не мога да повярвам, че си там.
В момента проверявам мястото в гугъл.
Има купища проблеми. - Какви?
Кърлежи. Кръвожадни кърлежи.
Очаквах да споменеш републиканци с пушки.
Няма смисъл да си там сега.
Най-страшното са ловците и мъртвите животни по стените.
Влязъл си във филм на ужасите. Нали така?
Ще ми се обадят, че някакъв селяндур те е обезглавил.
Наех си къща в по-прилична част от града.
Бенджамин ми я намери. Изглежда добре.
Къща? Ще останеш ли там? - Да.
Излизам в отпуск. - Моля?
Точно така.
Хубаво. Върни се тук. Телевизията няма да се зарадва.
Изкарвам им пари от 40 години. Може поне това да направят.
Трябва да затварям. - Джонатан.
Не ме карай да изпратя някого в Америка да те върне.
Спенсър, прекъсваш.
Донеси ми бутилката!
Прекрасно. Наистина. Архитектурата...
Наистина е прекрасно. - Слава богу. Договорът е тук.
Подпишете се на пунктираната линия.
Няма проблеми. Подпишете тук. Точно тук.
Така...
Това е бялата бродница. Отивайте в къщурката.
Готини обувки. - Да, хубави са.
Нали бяхте на турне? - Бяхме.
Но Реджиналд научи, че койот е изял котката му.
Това ли е новият наемател? - Предполагам.
Звучиш като Джеймс Бонд, братле. Много яко.
Май благодаря. - Аз съм Денис Уейд.
Повечето хора ме знаят като Чукчето. Може би си чувал за мен.
Как го каза? Човечето? - Чукчето.
Да. - Май съм хазяин.
Подарък за добре дошъл. Прясно е. Записах го миналата седмица.
"Чукчето оправя Америка". Вдъхновяващо.
За това говоря. "Остри козирки".
Страхотен сериал. Гледал ли си го? - Не съм.
Гледай го. Ирландски гангстери.
Това не беше лош акцент. Какво ще кажеш?
Както и да е, Аманда, сега поемам аз.
Без смени и връщане на пари. Ето го ключа. Късмет.
Всичко ще е наред с него. Ще се погрижа.
Ела, миличък.
Дом, сладък дом. Моят дом е твой.
Ела. За мен има две спални. Понякога не знам в коя да спя.
Проблемите на богатите, а? Ела. Шедьоври, в които съм и аз.
Творби, които ще живеят вечно. Огън. Ангел.
Имаме сауна, музикално студио.
Паник стая, понеже не се знае. Светът полудява, нали така?
Ти ще си там горе. Става ли? - Тази къща на родителите ти ли е?
Не, братле, моя е. Живея тук.
През зимата отивам на островите. Не мога да понасям сняг.
Хубава къща за толкова млад човек. - Благодаря, братле.
Това е кухнята. Взимай каквото искаш от хладилника.
Твое е.
Това ти харесва, нали, братле? Моята гледка.
Светлана. Миличка, ела тук.
Това е жена ми от Русия. Новият ни наемател.
Вчера пуснах обявата. - Ето го новия ни приятел.
По-скоро познат.
Дълго време я наричах "източноевропейка".
А после тя ми каза, че Русия е в Азия.
Това дали не е откачено? Братле, тя е азиатка.
Както и да е, Светлана, това е... Чакай малко. Как каза, че се казваш?
Джонатан Робинс. - Приятно ми е да се запознаем.
Светлана. Светлана.
Какво правиш? - Казвам му "Здрасти".
Той е наш гост, а не панаирджийско пони.
Денис, не си забавен. Джонатан, пиеш ли?
За бога, да. - В Русия бях барманка.
Ще ти приготвим нещо специално.
Знам, съжалявам.
Просто това с котката... Ще си донеса чукчето.
Тя дойде преди няколко седмици. Четвъртата ми жена.
Не са ли ти много? - Не.
Обикновено си заминават след шест месеца със зелената карта.
Но Светлана е различна. Мисля, че съм влюбен в нея.
Обича фитнеса. Все тича. Гледа и аз да съм във форма.
Спечелила е златен медал по бягане в Азия.
Русия. Тя нали каза, че е била барманка?
Била е много неща.
Само да знаеш, тук пазим тишина. Представи си, че ни няма.
Но ако ти трябва нещо, почукай на вратата на спалнята.
Схващаш ли? - Май да.
Добре.
Знам, че едва се запознахме, но с момчетата ще се напушим
и ще плуваме в басейна като костенурки.
Ако искаш, ела и ти. - Не, благодаря.
Сигурен ли си? Добре, братле.
Сега следиш ли ме? - Съжалявам.
Тук ли живееш? - Да.
Не ми приличаш на майка.
Извинявай. Зле си подбрах думите.
Днес нищо не върви както трябва. - Интересно.
С какво мога да ти помогна. - Ами... Получих едно писмо.
Дойдох да видя момиченцето, което го е написало.
Момиченце ли? Я да видя.
По дяволите.
Руби, с кого си говориш на вратата?
Теб търсят.
Наистина ли сте вие?
Станала е някаква грешка. - Наистина сте вие.
Г-н Робинс - на моя праг? Не е истина!
Руби, ти имаш ли нещо общо? - Абсолютно нищо.
Г-н Робинс, аз съм най-голямата ви фенка.
Най-голямата ви фенка! - Писмото...
Почеркът изглеждаше като детски. - Да...
След последния инсулт не пиша добре.
Разбирате ли, ръцете ми треперят. - Сега разбирам.
Радвам се, че чак тук ни гледат.
Не стойте така на верандата. Влизайте.
Руби, дай на човека нещо за пиене.
Вие, англичаните, обичате уиски, нали?
Едно питие звучи отговорно.
Г-н Робинс... Той е знаменитост и е тук!
Дай ми бисквитките. - Руби, къде са бисквитките?
И къде е дървото ми? Дървото от рождения ми ден.
Добре... Добре...
Хубаво. - Наздраве.
"Уайлд Търки" е.
Хубаво е. - Г-н Робинс,
ще останете за ордьоври, нали?
Разбира се. Казвайте ми Джонатан.
Добре...
Заповядай.
Изглеждат изключително уникално.
Давай, не се срамувай. Опитай ги.
Така... Руби, ти искаш ли? - Няма нужда, бабо.
Джонатан, още не мога да повярвам, че си в моята къща.
От всички фенски писма избра да отговориш на моето.
А сигурно получаваш хиляда на ден.
Ще се изненадаш какво пристига по пощата.
"По пощата". Страхотно. Руби, "по пощата", не "в пощата".
Схванах, бабо. - Докога ще си в града.
Истината е, че просто минавах оттук.
Имам ангажимент - нещо като рекламно турне в Америка.
Просто вие ми бяхте на път.
Стори ми се добра идея да дойда
и да видя прекрасна фенка като теб. - Дали не е жалко?
Щеше да е хубаво да останеш за вечеря.
Жалко е, да. Алис, беше ми приятно.
Руби. - Благодаря ти, че дойде.
Може ли да се снимаме?
Разбира се. - Руби, снимай ни. Снимай ни.
Добре. - Снимай ни.
Усмихнете се.
Приближи се малко до нея.
Още малко. Още малко.
Може да я целунеш по бузата.
Би било хубаво. Да. Страхотно. Мисля, че стана.
Е... - Довиждане.
Ще те изпратя. - Довиждане.
Наистина ли дойде само за да се срещнеш с баба ми?
Да... Често за феновете ми малките неща имат голямо значение.
Грижи се за баба си.
Трябва да чуете моя рап. Идва право от сърцето ми.
Монтвейл, обичам ви. Усещате ли това?
Това е само началото! Чуваш ли, Ричи?
Хора, хора, хора! Джейсън!
Да! Майк, намали музиката!
Това е новият ми приятел - Джеймс Бонд!
Джонатан. - Да ти намерим нещо за пиене.
Джонатан, дай нещо на приятеля ми. Той е наш гост.
За мен - не. - Забрави, братле.
Всичко наред ли е? - Къщата ти ме шокира.
Можеш да си позволиш толкова хубав дом,
а го пълниш с такива хора.
Благодаря, братле. Наистина. Групата е адски известна напоследък.
Значи изкарваш много пари? - Да. Не е за вярване.
Хората обичат това, което правим. Изобретихме нов жанр.
Рап и биг бенд. Схващаш ли?
Казваме му "биг брап". Схващаш ли? "Биг бенд рап".
Гледай машинописката ти да не допуска грешки.
Джеймс Бонд. - Миличка.
Гладен ли си?
Направих перфектни блини с масло, сметана и икра.
В Русия бях прочута готвачка.
Кротко, тигре. Знаеш ли какво? Трябва да изсвирим нещо за теб.
Няма нужда. - Ричи! Ричи!
Ричи! Донеси ни техниката! Ще изсвирим нещо за Джеймс Бонд.
Напоследък съм голям фен на фагота. Чувал ли си фагот?
Не и в този контекст. - Ще ти кажа нещо.
Ти си най-старият, който се е мотал тук.
Мисля, че ти благодаря. Но защо търсиш наематели?
Нямаш проблем с парите. - Светлана ги обича.
В Русия е била психиатърка. Обича хората.
Денис. - Какво има, Франк?
Виждал ли си тениската ми? Не мога да я намеря.
Тази с тигрите ли? От Бали? Да.
Франк, в момента я носиш.
Не е истина. Благодаря, Денис. - Няма проблем.
Помогни на Ричи да донесе техниката. Ще изсвирим нещо за Джеймс.
Джонатан. - Да, извинявай.
Утре ще летя. Трябва да си приготвя багажа.
Ще пропусна това. - Не, не, не, чакай!
Изглеждаш стресиран. Имам една идея.
Знаеш как да държиш камера, нали?
Снимаш ме, нали? Добре. Чукчето е тук!
Ти наистина ли си Джеймс Бонд? - Да.
Яко. - Искаш ли една?
Шоколадови ли са? - Да.
Благодаря.
Много вкусно, благодаря. Невероятно е.
Благодаря. Пълни са с екстази.
Да!
Не бях готов за това!
Виновен
Какво? - Спокойно. В Русия бях лекарка.
Леле... Той се съвзема.
Братле, ти си ненормален. Снощи се опита да се самоубиеш.
Не съм. - Хубаво е, че не си.
Как се чувстваш? - Добре.
Кротко. Глътнал си достатъчно хапчета, че да убият кон.
Всъщност не си. Исках да кажа нещо такова.
Съжалявам, че Анджелина е дрогирала сладкиша.
Бива я в това. А и замалко да се удавиш.
Кое време е? - Мисля, че е четвъртък.
Четвъртък. - Изпуснал съм си самолета.
Къде е телефонът ми? - Да. Дано не е проблем за теб.
Исках да звънна на жена ти и да й кажа, че си умрял,
но не намерих никакви гальовни имена.
Трябва ти по-добър ПИН от четири нули.
Отключих го лесно. - Разведен съм.
Тя щеше да се зарадва. - Това е гадно, братле.
Ами ти, Светлана? Ще се натъжиш ли, ако умра?
Зависи как. Ако е катастрофа с кола...
Чакай. Катастрофа с клоуни ли? - С кола.
Значи клоуните са в колата. Защо? Това е кошмар.
Може ли да си получа телефона? Благодаря.
А ти известен ли си?
Анджелина се кълне, че те е гледала в "Имението Даунтън".
Обичам "Имението Даунтън".
Благодаря ви за помощта, но ще ме оставите ли за секунда?
Значи искаш да... Извинявай. Да...
Не бързай.
Отзад е. Кучето ми е отзад.
А аз пък правя брап!
Здрасти. Уведомявам те, че официално се изнасям.
Извинявай за купона, братле. Не исках да ти прецакам ваканцията.
Истината е, че дойдох заради една глупост
и не се получи. - Каква глупост?
Наскоро мой приятел е починал.
Изпуснах погребението и това ме накара да се замисля
за много неща в живота си.
Това е гадно, братле.
Може би търся отговори и перспектива.
И... Не се получи.
Не си отишъл на погребението на свой приятел.
Страх ли те е, че няма да дойдат на твоето?
Може да се каже. На моята възраст човек се замисля за такива неща.
Какво ще кажат хората, че е останало след него.
Говориш като Ебенезър.
Като Ебенезър ли? - Ебенезър Скрудж.
Получава видение, че никой не отива на погребението му.
Бил е богат и преуспял. Но на никого не му е пукало.
Хората отишли само заради храната.
Не очаквах толкова точна аналогия.
Да, братле. Написах песен за това.
Слушай.
Ебенезър Скрудж. Ебенезър Скрудж. Този наистина е Скрудж.
Прасетата дойдоха на погребението.
Паякът...
Паякът... И плъхът му взе завесите.
Плъховете, прасетата и паяците са точна аналогия
на ужасното общество, за което става дума в романа.
Какъв роман?
Не си ли гледал "Коледната песен на мъпетите"?
Ебенезър Скрудж е икономът от "Батман".
Има и плъхче.
И жабока Кърмит. И паяците... - Дикенс би се гордял с това.
Онзи от "Батман" даже не даваше на плъховете въглища за огъня.
Само като се замисля за това, се разплаквам.
Нали знаеш какво е направил Ебенезър Скрудж?
Открил, че е по-добре да прави другите щастливи,
отколкото да е щастлив сам.
Бях на автопилот.
Не обръщах внимание на неща като пиене на ужасна бира
или запознанство с човек,
с когото иначе не бих могъл да се запозная.
За мен ли говориш? - Да. Да, да, да.
Нали знаеш, че "Коледна песен" не е написана от мъпетите.
Сериозно? - Сериозно.
Всеки ден научавам нещо ново.
В хладилната чанта има още бира, ако искаш.
Да...
Усещаше се толкова истинско. Схващаш ли?
Не може да се отрече връзката
между този, който играе Големия Дикенс, и плъха Ринзо.
Това е наистина забележително.
Мой човек. - Факт.
Затова не можах да ти отговоря... - Можеше да кажеш нещо.
За да знам, че получаваш съобщенията ми.
Само кажи, че съжаляваш. Другото няма значение.
Защо изобщо да се извиняваш? - Не исках да го направя.
Съжалявам, но не трябваше да го гледаш така.
Седях сама. - Хиляда пъти ти казах.
"Не го гледай така." Трябва да ме уважаваш.
Готов съм на всичко за теб. Защо ми причиняваш това?
Ти пък какво искаш? - Съжалявам...
Пиех си вътре, когато прекрасната жена зад бара
ме помоли да напомня на Руби, че почивката й е приключила.
Тя е заета с група доста ентусиазирани господа,
които са на шеста или седма текила.
Няма нужда да убиваш вестоносеца.
По-късно ще си поговорим.
Какво правиш? - Дойдох да пия.
Нали имаше по-важен ангажимент? - Отменен е.
Не е моя работа, но... - Не е.
Все пак благодаря.
Докога ще останеш?
Още няколко дни. За да поогледам още.
Защо би го направил?
Пуши ли ти се? - Да.
Руби, поканата за вечеря с баба ти още ли е в сила?
Добре, ако не го направя сега, няма да имам друг шанс.
Ще танцуваш ли с мен, г-н Робинс? - Ще се радвам, Алис.
Идвам тук всяка нощ, за да се наслаждавам на гледката.
Наистина е красиво. И весело.
Повечето хора живеят толкова забързано,
че не забелязват звездите в небето.
От години не съм намалявал темпото.
Започвам да си мисля, че не съм пропуснал само звездите.
Все си мисля, че всички дребни неща...
Събират се в нещо голямо. - Може би в цял живот.
Имаш ли деца? - Син.
Връзката ни е непостоянна.
От цяла вечност не ми се е обаждал, което показва,
че съм се провалил като баща.
От 25 години не съм говорила с дъщеря си.
Тя ми остави Руби и замина от града с противния си приятел.
Не се върна. Даже не ми писа.
25 години.
Провалих се с дъщеря си. Знам го.
Затова се старая повече с Руби.
Моля се да не стане като майка си, но в този град ще е трудно.
Може да замине. Да учи.
Остава тук заради мен.
Сърцето й е добро, но тук тя линее.
Алис...
Когато казах, че само минавам, излъгах.
Дойдох заради писмото. Но мислех, че е написано от дете.
Истината е, че мой приятел почина.
Добър приятел. А аз не отидох на погребението му.
Даже не си вдигнах телефона и не отговорих на гласова поща.
Започнах да мисля за живота си по начин,
който наистина ме плаши.
Какво съм направил, че да помогна на света?
Намерих ли лек за рака? Борих ли се за световен мир?
Повечето хора не правят такива неща.
Ти си се грижила за дете, оставено на прага ти.
Нещо в писмото ти ме трогна.
Исках да знам защо те вдъхновявам. Защо те вдъхновявам?
Истината, Джонатан, е, че мои близки са ме изоставяли или са умирали.
Не беше лесно да отгледам дете, а всяка вечер ти беше там.
Усмихваше се от екрана. Беше като част от семейството ми.
Да промениш живота на един човек, Джонатан.
Ако го направиш, всичко си е струвало.
Никога няма да забравя идването ти тук.
И аз няма да го забравя.
Трябва да си тръгвам. Ще се сбогувам с Руби.
Направи го.
Руби, искам да ти благодаря за вечерта.
Добре ли си? - Да.
Тъпа работа. Паднах в бара, докато се протягах към висок рафт.
Ясно. Желая ти приятна вечер.
Още веднъж, благодаря.
Благодаря ти.
Направи я щастлива. Отдавна не е била такава.
За мен беше удоволствие.
Приятна вечер.
Трябва да намерим онзи и да го пребием.
Отдавна вече не се бия по барове. - Не, изглеждаш здрав.
На колко години си? 45? 50?
На седемдесет съм.
Сериозно, така не е готино. - Какво се очакваше да кажа?
Ако човек не иска помощ, не можем да му я дадем насила.
Говориш мъдрости като 70-годишен гуру.
Откъде се научи? - Казвам го буквално.
Ако човек не иска помощ, не мога да му помогна.
Точно така, братле. - Нищо не мога да направя.
Поне старата е в живота й. Той дали ще иска това?
Какво пушеше по-рано?
Искаш ли малко? - Не, благодаря.
Не, благодаря. - Добре...
Мисля, че трябва да се захвана с театър.
Трябва. Заради себе си. - Какъв театър?
Моноспектакъл по Шекспир.
Маккелън го направи. Падингтън. Саймън Калоу. Роджър Рийс.
Гледах Гилгуд да изнася Шекспиров рецитал - "Както ви хареса".
Защо и аз не го направя поне веднъж?
По време на втората ми работа в Чичестър
сър Джон Гилгуд беше в трупата.
А режисьорът - Робин Филипс,
обяви, че и следващият Гилгуд е в трупата.
Това трябваше да е моята съдба.
На седемдесет си. Може скоро да умреш.
Струва ми се, че не трябва да отлагаш нещо такова.
Това е моята мъдрост. - Благодаря ти.
Но си силен 70-годишен старец. И си здрав.
Костите ти изглеждат силни, братле.
Добре, добре... Истински Бонд.
Но, нали знаеш, когато имаш мечта,
не трябва да допускаш нищо да ти пречи.
Веднъж в Индия видях човек,
който биеше тестисите си като бонгоси.
Издаваше страшно красиви звуци.
За мен това беше страшно вдъхновяващо.
Това се казва отдаденост на изкуството.
Моето разбиране за изкуство май е различно.
Просто голи тестиси. Аз си имам всичко.
А той имаше само тестисите си.
Искам да кажа... Не се отказвай от мечтата си, Бонд.
Използвай я за вдъхновение.
Още веднъж ти благодаря, Денис. - Пак заповядай.
Възхищавам ти се, че си постигнал каквото си искал.
Благодаря ти. Наздраве.
Хубава бира. Искаш ли сос? - Дай.
Имаме горчица, кетчуп, лют сос и барбекю сос.
Барбекю. - Добре, "Казино "Роял".
Спенсър, дано е важно. - Ако банковата ти сметка е важна.
Точно сега не е. - Обадиха ми се от телевизията.
Рейтингите падат. Трябва да се върнеш веднага.
Спенсър, няма да се върна, докато не намеря отговор.
Спенсър, трябва да затварям. - Чакай...
Джонатан!
По дяволите.
Дано пазаруваш за друг.
Снощи не казах, че обичам да нося рокли и да танцувам на токчета.
Рокли? Глупости. - Напротив.
Харесвам големи хубави рокли.
За снощи...
Хайде да не говорим за това.
Както и да е, чудех се дали искаш да ме разходиш из града?
Искам да опозная живота на местните.
А може и извън града, ако има нещо интересно там.
Аз какво ще спечеля? - Компания.
Добре, купи ми тази рокличка и имаме сделка.
Пуловер? Ще го платя.
Когато се запознахме в бара,
не изглеждаше способна да се забавляваш.
Мислех, че по-скоро ще ми счупиш челюстта.
Такава ми е работа.
Клиентите тук обичат да опипват и да подсвиркват.
Особено ако са пияни... - Трябва да им покажеш границата.
Това не ги спира. - Културно заведение.
Не заслужаваш това. - Да не мислиш, че искам да съм тук?
Не си ми казала.
Това ми е работата. - Работа? Разбирам.
Я, книжарница. Да влезем? - Много вълнуващо.
Ако нямаш нищо хубаво за казване, не казвай нищо.
Гледай. Градът ви не е напълно лишен от култура.
Шотландската пиеса. - За какво се разказва?
Не си ли я чела? - Не съм. Трябва ли?
Боже. Младостта се пропилява от младите.
"Брулени хълмове"? - Не.
"Тес от рода Д'Ъбървил" на Томас Харди?
Приеми, че каквото и да избереш, не съм го чела.
Добре, вземи кошница. Хайде.
Я, има и още. Джойс? - Може ли кошница?
Конрад? К. С. Луис.
Толкин. Честъртън. Такъри. Ръскин. Хъксли.
За петдесет долара ще получиш цяло класическо образование.
Добре, зубрач такъв. Но после - имам идея.
За нещо наистина класно.
Най-добрата маса. В центъра. За почивката.
Нали знаеш, че си ненормален? - Благодаря за комплимента.
Искам да кажа, че вече няма хора като теб.
Сигурно няма. Аз съм антика.
Пътувал си и си изживял толкова много.
Единственото, което пречи на хората да пътуват и да изживеят нещо,
е, че не стават да го направят.
Не е толкова лесно. - Защо?
Ами първо, трябват пари.
Не чак толкова. - Достатъчно.
Добре, да си поиграем на "Ами ако".
Ами ако имаш пари, какво ще правиш? - Нямам пари.
Затова играта се казва "Ами ако". Ами ако имаш пари, какво ще правиш?
Колко пари? - Не знам. 20 000 долара.
Това са много пари. - Да. Какво ще правиш с тях?
Това е тъпо. - Не е.
Кажи. Искам да чуя.
Може би ще отида да уча.
Няма да работя в пропаднал бар тук.
Може би ще се преместя някъде. В големия град.
Къде? - Не знам.
Ню Йорк, Лос Анджелис, другаде... - Ще пътуваш ли?
Разбира се. - Какво ще учиш?
Не знам. Тъпо е. - Защо?
Защото няма да се случи. - Може и да се случи.
Не е тъпо да мечтаеш. Научих го от един странен младеж.
Знам какво правиш. Не ми трябва спасител.
Хубаво. Нямам намерение да те спасявам.
Хубаво.
Защо наистина си тук? Знам, че не правиш турне в Америка.
Вярно е, но наистина получих писмо от баба ти.
И наистина вярвах, че е написано от дете.
Значи си дошъл заради това дете? - Не е толкова просто.
На моята възраст човек просто трябва да знае някои неща.
Дали ще ме помнят, след като умра?
Можех ли да се справя по-добре? Можех ли да направя нещо различно?
Нямаш ли отговори?
Аз съм водещ на гейм шоу. Разведен.
Почти не виждам сина си и внуците си.
Не отидох на погребението на добър приятел.
Държал си се като кретен.
По дяволите, Денис. Съквартирантът ми.
Сменил е рингтона ми. Трябва да вдигна.
Брайън.
Глупаво е да ми връзваш очите заради чаша кафе.
Имам изненада за теб. Чакай. Стой...
Не мърдай. Не мърдай.
Свали превръзката.
Какво ще кажеш? Какво мислиш?
Това е театър. - Да, братле.
Каза, че искаш да направиш шоу,
затова купих стария театър в центъра.
Можеш да направиш каквото искаш.
Знам, изглежда все едно тук е живяло семейство еноти,
но ще почистим, ще сложим още неонови лампи
и каквото ти трябва за шоуто. - Хубаво ще е да има прожектори.
Разбира се. Каквото ти трябва, братле.
Трогнат съм, Денис. Наистина.
Вчера ми се обадиха работодателите ми.
Искат да се върна. - Английското правителство?
Нали не мислиш, че наистина съм Джеймс Бонд?
Не, просто се шегувам. - Няма проблем.
Нали знаеш, че не може да заминеш? - Боя се, че се налага.
Затова те поканих на кафе сутринта. Не очаквах това.
А за какво бяха приказките как търсиш предназначението си?
Нали мечтаеше да направиш шоу в готина зала като тази?
Прав си.
Съжалявам, Денис. Разочаровах те.
Понякога...
Понякога съм твърде стар, за да започвам нови неща.
Така е.
Поне си честен.
Съжалявам, че не мога да приема щедрия ти подарък.
Какво ще правиш с театъра?
Може да го превърна в стриптийз клуб.
Там вече има пилон.
И там.
Умът ти е забележителен.
Значи това е.
Беше истинско, Бонд.
Късмет. - Късмет и на теб.
Дано Човечето завладее света. - Чукчето.
Добре де.
Хрумна ми една идея. Стой тук.
Става ли? - Добре.
Не мърдай.
Тук няма никакви отломки или такива неща.
Тук... Влизайте., влизайте.
Точно така, добре, добре.
Какво става? - Това са зрители. Искат шоу.
Не знам дали наистина е така,
но им платих по 50 долара да дойдат за половин час.
Какво шоу?
Искаше да играеш Шекспир пред хора. Започвай.
Имаш театър и публика. Какво още ти трябва?
Репетиция. - Не. Ще се справиш.
Знаеш какво казват. "Спагетите на мама."
Добре, хора, благодаря ви, че дойдохте с мен тук.
Наистина. Предстои нещо страхотно.
Днес ще гледаме един истински гений.
Ще бъде като Лиса Моне.
Затова спирам с приказките. Моля, посрещнете
единствения, неповторимия, легендарния Джонатан Робинс!
Добре ви знам и временно участвам във вашите разюздани забави,
но, правейки го, само подражавам на слънцето, допускащо мъглите
и облаците, носещи зарази, да скриват хубостта му от света,
та щом поиска сетне да покаже на хората сияйния си блясък,
да бъде срещнато с по-жива радост,
когато, дълго липсвало, проблесне, разсеяло душащите го пари.
Пак ли ще ме подкупваш да се мотая с мен?
Де да беше така. Идвам да ти кажа, че заминавам.
Ясно. - Искат да се върна.
Оказва се, че без мен страдат. - Явно си важен.
Може би.
Ами... - Имаш телефона ми. Обаждай се.
Кажи ми как върви.
Гласа на ангел ли чувам в двора? - Здравей.
Трябва да се връщам в Лондон.
Зарадва ме. Благодаря ти.
Пак заповядай. Продължавай да гледаш шоуто.
Знаеш, че ще го гледам. - Добре...
Ще тръгвам. - Довиждане, г-н Робинс.
Светлана, за мен беше удоволствие. - Ще ми липсваш.
Грижи се за тази жена. - Разбира се.
Късмет с фитнеса, работата в бар,
лекарската работа и каквото правиш.
Ще се погрижа светът да се върти. - Денис.
Да
Достави ми неочаквана радост. - Ще ми липсваш, братле.
Ако дойдеш в Лондон, намери ме. - Разбира се.
А ако играя Шекспир там,
ще бъдете ли мои специални гости?
Ще сме на първия ред. - Добре.
Довиждане.
Все още имам чувството, че гробът ти ме съди.
Нямам с кого да си поговоря.
Играх малко Шекспир в малко градче.
Боже, ти щеше да ме изхвърлиш от пъба
или да ме фраснеш, за да ме вразумиш.
Чувството беше странно - че на хората им пукаше за мен.
Не за делата ми, а за мен самия.
На теб нямаше да ти пука, ако не бях постигнал нищо.
Пукаше ти за мен.
Просто е.
Знам, че тази не ти беше любимата, но...
Липсваш ми, приятелю.
Ало? По-бавно, по-бавно.
По-бавно, да. Не. Слушай.
Ще бъда там сутринта. Тръгвам.
Руби, мога ли да направя нещо? - Не знам.
Не ми казват нищо.
Само слагат неща в нея.
Не знаех на кого да се обадя.
Всичко ще е наред.
Онзи, с когото те видях, наранява ли те?
Да. - Знаеш, че това не е хубаво.
Да...
Заслужаваш нещо по-добро от онова копеле.
Знам.
Благодаря ти, че дойде.
Ало? - Дейвид? Джонатан се обажда.
Беше прав, Дейвид. Бях ужасен приятел.
Г-н Робинс. - Алис. Ти си жива.
Засега.
Значи ти се върна само заради мен. - Руби ми се обади.
Държиш на нея. Личи си.
Ще трябва да я наглеждам, след като си отида.
Ще се оправиш. Ще извикам лекар. - Джонатан, няма да се оправя.
Разбери.
Но съм готова.
Боже, готова съм.
Знам къде ще отида.
Ами ти, Джонатан?
Знаеш ли къде ще отидеш?
Не. Изобщо не знам.
Най-добре е да си го признаеш.
Джонатан, помниш ли какво ми каза в двора?
Каза, че си забравил всички дребни неща.
Каквото и да правиш от сега нататък, запомни едно.
Концентрирай се върху дребните неща сега,
и, обещавам ти, ще направиш нечий живот по-хубав.
Някой ти е оставил нещо.
"Вземи правилното решение."
Шест месеца по-късно
Театър "Хенри О'Конър"
Така е добре. Добра работа, Пол.
Добре изглежда. - Руби! Ти си тук!
Каза ми да вземам решения, дори да не доведат до нищо.
Радвам се. - Записах се на онлайн уроци.
Мисля да уча за медицинска сестра. Но първо ще попътувам.
Кой знае, може би някъде ще намеря ново начало.
Звучи като добро решение.
Значи това е Англия, а? - Да. Това е английски паваж.
Хубав е, нали? - Хубав е.
А театър "Хенри О'Конър"? - Трябваше да почета човека.
Сигурно ще ми се смеят, ако изляза там.
И да стане така, не ми пука.
Ами гейм шоуто? - Уволниха ме. Да, да, да.
Скъсаха новия договор.
Официално сме се разделили по взаимно съгласие.
Но от телевизията ми изпратиха кутия хубави бонбони.
Съжалявам. - Недей.
Не ми се е случвало по-хубаво нещо.
Може ли да поговорим за парите? - Щом трябва.
Нямаше нужда.
Ако приятел с пари не може да помогне на приятел в нужда,
не знам накъде отива светът. - Звучиш като Доктор Сюс.
Най-после - гений, чиито книги си чела.
Благодаря ти.
Ако мислиш, че аз съм помогнал на теб,
нищо не си разбрала, разбираш ли?
Винаги ще съм благодарен на теб и на баба ти.
Сега, ако ме извиниш, след 15 минути имам ангажимент,
който отлагам отдавна.
Добре, ще си намеря нещо.
Щях да те поканя да се присъединиш към нас.
Да, ще се радвам. - Прекрасно.
Ти си единственият ми познат в Англия.
Това е добро начало. Тръгваме ли? - Тръгваме.
В С И Ч К И Д Р Е Б Н И Н Е Щ А
... готов заради славата да скочи в топовно гърло!
А след малко само общински съдия, коремче пуснал
натъпкал се добре с петел - подарък,
но строг, с брада подкастрена прилично...
След туй палячо, по чехли, със кесия на колана
и очила на края на носа,
танцуващ в гащите от младини, сега широки за пищяла мършав,
и мъжкия си глас обратно върнал към детското пискунче...
И накрая на тази чудновата пъстра драма
последна роля - странно същество
в повторно детство, с изличена памет,
без зъби, без очи, без слух, без всичко!
Браво!
Превод АЛЕКСАНДЪР МИШКОВ
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО