1856. január 1., kedd.
Szép az idő, és nagyon hideg.
Ma reggel jég volt a hálószobánkban, idén télen először.
Amint megmostam a krumplikat, azonnal rájuk fagyott a víz.
Kevés büszkeséggel és még kevesebb reménnyel kezdjük az új évet.
Napfelkelte után a tornácon
hallottam a verebek csöndes csivitelését
a hólepte sövényből.
Dyer váltig állítja, hogy egy egészséges és higgadt fejű farmernek,
aki hajlandó dolgozni, mindig kínálkozik egy remek lehetőség.
Úgy érzi, sosem szabadulhat meg teljesen a terheitől.
Biztos vagyok benne, hogy mivel ilyen borús az elméje,
ez mindenére kihat.
Ma reggel azt mondta, az elégedettség olyan neki, mint egy sosem látott barát.
- Későn fejsz. - Nem szenvedett.
És te?
Amióta miénk a farm,
a férjem naplót vezet, hogy láthassa az egész évet.
Így tudja, évről évre mennyit hoz egy-egy termés és föld.
Dyer megkért, hogy írjak egy listát
azokról a dolgokról, amelyek fölött amúgy könnyű átsiklani.
Például a kölcsönadott szerszámokról és a kifizetetlen számlákról.
Ezt meg is tettem.
Ám ezeken az unalmas és egyszerű oldalakon nem szerepelnek
az elmúlt évszakok leghevesebb történései.
Nincsenek lejegyezve az érzéseink, a félelmeink,
sem a legkitörőbb örömeink vagy a leggyötrőbb fájdalmaink.
A gyermekünknek hála...
úgy tűnt, megtaláltam a helyem.
De túl ritkán mondtam neki, hogy ő a mi kincsünk.
Megpróbálod?
Így kell, apuci?
Ez az!
Sokszor mintha nem velünk lett volna,
mintha csak azon igyekezne, hogy beilleszkedjen ott, ahol tud.
„Látták a testvéreit. Az egércsaládot.”
Van valami szívbe markoló
egy ilyen pici gyermek néma és mozdulatlan fájdalmában és betegségében.
Belém csimpaszkodott, és nem mondott mást.
Mégis mintha beszélgettünk volna.
Átváltoztam a gyászommá.
FEBRUÁR 3., VASÁRNAP
„Ó, nyugalom édes napja!” Így szól a zsolozsma.
És nagy öröm a vasárnap a pár óra csendes nyugalmáért.
De ami engem illet,
már nem járok templomba.
Nellie elvesztésének sorscsapása után
a megnyugvás, ami maradt nekem, nem egy jobb világ ígéretéből ered.
Venni akarok egy atlaszt.
Jacob, elvigyelek?
- Nem gond? - Dehogy, testvér.
Felszállás!
Ő kicsoda?
Finney-nek hívják.
A feleségét Tallie-nek.
A takarmányboltból ismerem őket. Zárkózottak.
A Zebrun-farmot bérlik.
Február 4., hétfő.
Miért olyan a tinta, mint a tűz?
Mert jó szolga és szigorú uraság.
Mondtál valami?
Venni akarok egy atlaszt.
El tudok képzelni könnyelműbb vásárlásokat is.
Félretettem 90 centet. Nem jut eszembe jobb, amire elkölthetném.
Vehetnél belőle ajándékot a férjednek.
Mi jobbat adhatnék neki egy olyan feleségnél, aki már nem üresfejű?
Az önképző tanulásom az egyetlen módja,
hogy kordában tartsam a boldogtalanságomat.
Nyugalom, kislány, nyugalom!
Jó napot!
Én seprűt használok a teraszon. Annyira száraz a hó.
Tallie vagyok.
Abigail.
- Remélem, nem zavarok. - Nem.
Muszáj volt elmennem onnan.
Mészárszék lett a farmunkból. A férjem levágja a disznóit.
Bejön?
Örömmel.
Vagy fagyoskodhatunk a tornácon is.
Tudom, nincs unalmasabb, mint mikor beugrik az ostoba szomszéd
tönkretenni a vasárnap délutánt.
Dehogy, szívesen látom. Viszont ismerem az érzést.
Néha, mikor Weldon özvegye a tiszteletét teszi,
mintha csak behajítanának egy dézsányi unalomba.
Weldon özvegye! Egyszer magyarázni kezdett egy adóról...
Látta, hogy észrevettem a haját,
és bevallotta, hogy kislány korában nagyra volt vele.
Azt mondta, régen hosszabban hordta,
és hátul kontyba fonta.
Az ablakon betűző téli napfényben
a bőre rózsa- és ibolyaszínben játszott,
ami annyira felizgatott, hogy el kellett fordítanom a tekintetem.
Mint mindig,
mikor beszélni kellett volna, és megkedveltetni magam valaki mással,
a körülmények összeesküdtek ellenem, és csak ideges próbálkozásra tellett.
Kicsi korom óta olyan voltam, mint a cserepet kitöltő gyökér,
ami belegabalyodik önmagába.
Remélem, nem tartom fel semmiben.
Nem.
Örülök, hogy átjött.
Finney látta a férjét a kádárműhelynél.
Említette az új módszerét a malacok elletésére.
Rosszallással?
A férjem mindent rosszallva említ.
Egyszer elmondtam neki,
mire válaszképp megjegyezte,
hogy nagy dolog kedvességet hallani tőlem.
Azt feleltem: ha önmagát vette volna el,
tudná, milyen óriási szívesség.
Anyám mindig azt mondogatta, hogy a gyerekek megoldják ezt a gondot.
Az én édesanyám is ugyanezt mondta.
És mégis...
itt vagyunk...
mindketten gyermektelenül.
Nellie lányom ma lenne ötéves.
Ó, istenem!
Mi vitte el?
A torokgyík. Tavaly szeptemberben.
Uramisten! Nagyon sajnálom.
Üdv!
Jó napot!
Dyer vagyok.
Tallie.
Későre jár. Indulnom kéne.
- Miattam aztán ne menjen el! - Ugyan!
- Szép a stólája. - Köszönöm.
Sohasem dicsérik a ruhám.
Örülök a látogatásának. Bearanyozta a napomat, hogy megismertem.
Igen?
Roppant kellemes és ritka, ha bearanyozhatjuk valaki napját.
Február 14., csütörtök.
Dyer harmadik este lázas.
Ezt idd meg!
Gyakrabban fogok lebetegedni.
Mosolyog rám a feleségem.
Add a szavad, hogy nem halsz meg!
Nem áll szándékomban.
Úgy-ahogy talpra állítottam melaszos, meleg vizes, disznózsíros beöntéssel.
És terpentint is cseppentettem az orra mellé.
Egész nap a Tallie-vel folytatott beszélgetésemen járt a fejem.
Összehasonlítottuk a gyerekágyainkat:
az enyémet, amiben folyton összetört és elvékonyodott a szalma,
és az övét, ami szerinte keményebb volt, mint egy fáraó szíve.
Nekem kellene gondoskodnom rólad.
Egyetértek.
A viselkedése kedves, nyugodt és szívélyes.
És mégis mintha lelkesítené,
ha újra beszélgethet velem.
Azt tapasztalom, bármit is akarok mondani, az a jelenlétében ügyetlenné válik.
Hogyan ismerkedtél meg Dyerrel?
Az egyik szomszéd legidősebb fia volt. Besegített apám farmján.
És azonnal beléd szeretett?
Így volt, igaz? Rögtön beléd habarodott.
Csodálta a gyakorlatias, józan eszemet.
Nem engedélyezed az olyan szavakat, mint a „belehabarodás”?
Gyanítom, hogy egyforma a szókincsünk.
Gyanítom, hogy mégsem.
Szóban igen, mivel félénk vagy,
de írásban biztos ügyesebben fogalmazol.
Köszönöm.
A józan eszed. Csakis ez vette le a lábáról a férjed?
Meg a hathatós szokásaim.
Semmi más?
Az ügyességem.
Dyer szereti a műszaki dolgokat.
Biztosan boldogabb lett volna,
ha a veleszületett tudományos érdeklődését követi.
A körülmények kényszerítették a farmerkedésre.
És mindezek ellenére mégis hozzád húzta a szíve?
Nos, ezt tőle kéne megkérdezned.
És ha tőled kérdezném, mit mondanál?
Úgy vélem, udvarlóként...
nem volt nagylelkű, ám tisztességes.
És odaadó volt, sőt hűséges.
Nem tudtam biztosan, ő-e a megfelelő.
De a családom úgy vélte, ott lehet a távolban a javulás lehetősége.
Elvégre egyszer minden jóra fordul.
Mindketten nagyon hálásak lehettek.
Azok vagyunk.
Még túl korai.
Sajnálom.
Február 19., kedd.
Mintha a vonakodásom az ő szégyene lenne.
Az éjjeli bujálkodásai, amelyek sosem voltak túl számosak,
még jobban megcsappantak.
És eddig minden makacs próbálkozását visszautasítottam
egy újabb gyermekre vonatkozóan.
Jó estét!
Ő a férjem, Finney. Dyert ismered?
Összefutottunk már.
- Ő az az Abigail, akit említettem. - Jó estét!
A feleségem állandóan rólad beszél.
- Mindenről te jutsz eszébe. - Ha nincs itt,
csak üldögélek búbánatosan, keresztbe tett lábbal.
- Gyertek be! - Köszönjük.
Úgy szakadt az eső, hogy tönkrement a malmunk.
Hiányoztam?
Igen.
Máshogy nézel ki.
Nem.
Finney barátságosnak látszik.
Az, ha olyan a kedve.
Talán illene pohárköszöntőt mondanom,
de az udvariaskodás számomra
annyi csapdát rejt, mint egy sziklás hegyoldal a sötétben.
A férjem úgy érti, örül az újbóli találkozásnak,
és hogy láthatja Dyert.
Köszönöm.
Értékelem a nejemben,
hogy megtanított kapcsolatot teremteni az embertársaimmal.
Finney, csinos nyakkendőt választottál.
Köszönöm. De ilyen nyakkal olyan a kobakom,
mint egy baromfiszekérről kikandikáló csirkefej.
- Csodás volt a tortád! - Ízlett?
Nagyon örülök.
Aggódtam, hogy nem lesz elég tojás, ugyanis történt egy baleset.
A béres levert egy doboz tojást, és két tucatot összetört.
Balszerencsét hoz a tojásokra,
ezért nem engedtem többé a közelükbe.
„Balszerencsét hoz a tojásokra.” Ez tetszik.
Közöltem vele: annyi a lyuk az ingén, hogy nyakláncot csinálhat belőle.
Bárcsak megengedhetnénk, hogy bérest fogadjunk!
Sok bajunk volt a napszámosok nemtörődömsége miatt.
Mr. Holt bérese állítólag átúsztatta a lovat
a csatornán a hideg ellenére.
Igazán?
Igen.
Kemény ez a tél.
Mrs. Weldon fia néha síléccel kézbesíti a postát.
Akkor szélsebesen veszhetnek el a leveleink.
Írtál leveleket Tallie-nek, mikor udvaroltál?
Írtam.
És Tallie megőrizte őket?
Azt csak Tallie tudhatja.
Február 25., hétfő.
Nem értem Finney és Tallie kapcsolatát.
Néha, mikor egymásra néznek,
mintha egymás szöges ellentétei lennének.
Míg máskor úgy tűnik, hogy tisztelik egymást.
Van valami közöttünk, amit nem tudok kibogozni.
Ezt fogd ide!
Jó.
Köszönöm.
Üdv, Dyer!
Üdv!
Elmész?
Igen, a városba.
Szép napot!
Örülni fog neked.
Boldog születésnapot!
- Hoztam neked pár dolgot. - Micsoda?
Kézzel kötött?
- Reméltem, hogy tetszeni fog. - Tetszik!
Egy atlasz!
Az Amerikai Egyesült Államok.
És egy üveg almaszósz egy tojással a tetején.
- Lefagy a lábam. - Megmelegíthetem?
Hogy van Finney?
Finney-ül.
Csiklandós.
A férjem feljegyzi a birtokháborítókat a naplójába.
Reggel, mikor rákérdeztem, hogy mit tervez velük,
a válasza olyan nyugtalanító volt, hogy inkább átjöttem hozzád.
Ne csak az ő gonoszságáról szóljon a napom!
Dyer úgy gondolja, sok becses tulajdonsággal rendelkezik.
Valóban, és lejegyzi,
kit látogatok meg, és mennyi ideig maradok.
Miért?
Fogalmam sincs. Egyre ilyenebb,
és már feladtam, hogy megértsem a fura kis világának
összes... rigolyáját.
Azt hiszem, főleg azért boldogtalan mellettem, mert...
még nem szültem neki gyereket.
Milyen érzés?
Először semmilyen.
De mikor aztán elkezd mocorogni,
mintha pillangószárnyak verdesnének.
Később mint egy nyúl, úgy rugdalózott éjszakánként.
Ijesztő.
A gondolat, hogy egyáltalán nem élhetem át.
Meg a szülés gondolata.
A legtöbben így gondoljuk.
Viszont...
ha eljön az idő, én ott leszek, és átsegítlek rajta.
Dyer biztos akar még egy gyereket.
Megértem.
Szülinapi ajándékok.
Egy doboz mazsola...
a varrótűtok, amire szükséged volt, meg egy szardíniakonzerv.
Elkényeztetsz.
Ajándékokat kaptál az új barátodtól.
Több órája, hogy elment.
Most láttam elmenni.
A nagy vihart egy halk morgás jelezte északkelet felől.
Olyan volt, mint egy mozdony hangja.
Állj meg, kanca, állj!
Állj!
Maradj!
Gyere közelebb, te lány!
Itt melegebb van.
Elnézést. Már megyek is.
Jobb, ha kivárod a végét.
Gyerünk, kanca!
Dyer!
Mikor hallok végre Tallie felől?
Meddig tudok még várni?
Mennyi ideig elég a takarmány a csűrben?
Egy tehén napi 26 fontot fogyaszt el naponta.
Tudhatnád.
Három nap után elkezdenek fogyni.
Az újság szerint addigra alábbhagy a vihar.
De ezt bizonyára egy libacsontból olvasta ki valami szakértő.
Egy természeti katasztrófánál mindnyájan valaki más irgalmától függünk.
Igen.
Anyám mondogatta, hogy egyik csapásból a másikba bukdácsoltunk.
Hétéves voltam, mikor egy földrengés összedöntötte a házunkat és a csűrt.
Meséltem?
Soha.
- Földrengés? - Az.
Emlékszem, pirkadat előtt felébresztett valami. Nem tudom, mi.
Hívott az apám.
De képtelen voltam elmozdulni az ablaktól.
Repkedő madarakat láttam, akik féltek leszállni.
A folyó tombolt, és nem tudtam megmozdulni.
De aztán...
végre valahogy leugrottam az összedőlt lépcsőn,
ahogy előttem a testvéreim.
Összebújtunk a sötét tornácon.
Később anyám mesélte, hogy a rettegés sosem múlt el teljesen.
Azt mondta: „Mi lehet biztonságos, ha a föld ilyet művel?”
Az anyám.
Tallie! Átfagytál.
Tallie, maradj ébren!
Nyisd ki a szemed!
Tartsd nyitva a szemed!
Tartsd nyitva!
Nézz rám! Nézz ide!
Meghalnék nélküled.
Akkor semmi baj...
mert itt vagyok.
Március 17., hétfő.
A csirkék fele odaveszett.
Kikapartam a jeget és a havat az élettelen, nyitott szájukból,
hátha felélednek.
Bakancsszeg...
hogy ne csússzon.
Weldon özvegyének fia elmesélte, mikor jött,
hogy Tallie hazaért, és úgy tudja, csak kisebb fagyásokat szenvedett.
Jó ideje nem láttam a barátodat odakint.
Finney elvitte Oneontába.
Akkor minden csupa unalom és magány?
Április 10., csütörtök.
Pogácsa és szárított makréla reggelire.
Dyer megvastagította az almot a tehénistállókban
az összegyűjtött juharlevéllel és a régi szalmával.
Folyton úgy tűnik, hogy Tallie sosem kerül elő.
De emlékeztetem magam,
hogy az idő és a varrótű a leghosszabb reggellel is elbánik.
És tudom, hogy ha ő mégis feltűnik,
a szívem falevéllé lesz, melyet sziklára vet a sebes sodrású víz.
Szia!
Vigyázz!
Maradj! Ül! Ül!
Április 12., szombat.
Az elmúlt két napom...
Nagyon nyirkos, felhős és hűvös.
Füstös.
Talán ég valahol az erdő.
Kedves veled az orrod.
Április 14., hétfő.
Borzasztó rossz eddig a tavasz,
de a lóhere mégis kibújt, és jól érzi magát.
Finney hogy van?
A türelem mintaképe.
Újra azt emlegeti, hogy elmehetnénk nyugatra.
Tervezitek, hogy nyugatra költöztök?
Talán.
Az egyik nagybácsim Ohióba költözött, és keserves sors várt rá.
Ohiótól nem is várna mást az ember.
Holnap?
Rendben.
Április 17., csütörtök.
Szinte egész éjjel szakadt az eső.
Elárasztotta az utat, és megtöltötte az árkokat.
Reggel csak egy enyhe zápor volt.
Tallie ma később jött, mint szokott.
Nem említette, miért.
ÁPRILIS 22., KEDD
Sajnálom, hogy a gyerekkorod nem volt elég boldog.
Boldog az nem volt.
De megtaláltam a saját boldogságom.
A férjem azt szokta mondani: „Isten nehéz köveket görget elénk.
Tőlünk függ, átlépjük-e őket.”
A szerencsések köveket kapnak.
Édesanyám édesanyja 1780-ban született itt, Schoharie megyében.
Gyakran elcsodálkozom ezeknek a nőknek a bátorságán és találékonyságán.
Képzeld el, hogy nekivágsz a vadonnak
az otthonteremtés reményével!
Talán oly erős reménykedés hajtotta őket, ami belőlünk hiányzik.
Mikor tudsz eljönni?
Kedden.
- Üdv, Tallie! - Szép napot!
Vidám a délután?
Az volt, nagyon is.
- Viszontlátásra! - Viszlát!
Az arckifejezését látva olyan érzés fogott el,
mintha ő dagadó vitorlákkal száguldana egy vízözön tetején,
miközben én hátul bukdácsolok.
És mégis...
sosem láttam rajta a szerencsések
kevésbé szerencsésekkel szembeni közönyét.
ÁPRILIS 25., PÉNTEK
- Szép napot! - Szép napot!
Te is beteg vagy?
Egyáltalán nem.
Reméltem, hogy összemérhetjük a nátháinkat.
Főzök neked mézes teát.
Mi az?
Reggelente arra ébredek, hogy nem akarok messze lenni tőled.
És a hatásodra, mivel jól bánsz a szavakkal,
írtam egy verset.
A címe:
„Ó, csitulj, beteg, nyomorult szív!”
Kislány koromban
azt hittem, kiművelhetem az elmém, és tehetek valamit a világért.
De meghökkentett az élet azzal, hogy sokkal hétköznapibban alakult.
Arról a pillanatról beszélsz, amiről álmodozom:
mikor ünnepélyesen körbevisznek minket, mert valami csodálatosat tettünk,
vagy könnyek és üdvrivalgás közepette fogadnak minket otthon.
Tudod, min töprengek?
Lehetséges, hogy ez a pillanat még egyikünknél sem jött el?
Szerintem már eljött.
Vagy eljöhet.
Úgy véled?
Mi a véleményed?
Mit gondolsz rólunk?
- Nem tudom szavakba önteni. - Próbáld meg!
- Megpróbáltam. - Próbáld újra! Mit gondolsz?
Szeretem, ahogy a minket körülölelő érzéseken kívül nincs más...
amit akarnánk vagy keresnénk.
Túl sokat feltételeztem.
Úgy tapasztaltam,
hogy aki a legkevesebbet mutatja ki, nem mindig a... legkevesebbet érző.
Csak a kutyám körme a fán.
Miért nem tetted meg, amivel próbálkoztál?
Aggódom, hogy elkapod a náthám.
Pogácsaillatod van.
Haza kell mennem.
Ámulat és öröm.
Egyetlen feladatodat sem végezted el.
- Szükséged van segítségre? - Azt hiszem, nem.
Szóval ma hideget vacsorázunk?
Megfejem a teheneket.
Május 30., péntek.
Az ágak között átszűrődő napsugarak
megkapó fény-árnyék kuszaságot teremtenek.
Körbevesszük a barátságunkat, és tanulmányozzuk...
mintha csak a menekülésünk hiányos térképe volna.
A nap végeztével...
ő jár a fejemben, és különös hevülettel arra gondolok:
„Miért kell külön lennünk?”
Eltűnt a mosolyod. Másnak tartogatod?
Ne haragudj! Máson járt az eszem.
Kell pamutvászon, gomb és bőrvarró cérna.
Zavar, hogy itt ülök?
Cseppet sem.
Lehet, hogy későn, de megtanultam a mások iránti figyelmességet.
Megtanultam az együttérzés szükségességét...
azzal, hogy hiába vágytam rá.
Én együttéreztem veled.
Azt hiszem, igen.
És visszatér a mosolya.
Jó napot!
Úgy vélem, a meghittség erősíti a jókedvet.
Ha pedig így van,
akkor minden perctől, amit együtt töltünk, vidámabb munkások leszünk.
Milyen hasznos a farmjainknak!
A férjeinknek.
Minden terhünk könnyebbé válik.
Mikor elment, olyan voltam, mint egy ladik a tengeren,
melyet sem kéz, sem kormány nem irányít.
Takarítják az utca alatti csatornát a torkolat mentén.
És több embert is leterített a láz.
Holt átjött fellógatni a szalonnát.
Még mindig nem heverte ki, hogy két idegen helybenhagyta.
Szekérrel kellett hazavinni.
Azt mondta, meg akarták ölni,
csak rájöttek, hogy összetévesztették valakivel.
Mostanában szinte csak banditákról és betörőkről beszélsz.
Épp ellenkezőleg.
Gyakran engedek az érzékenységednek.
Nem is beszéltem a megyei férfiakról,
akik megmérgezték a feleségeiket,
mivel nem tartottam vacsorához illő témának.
„Megölték a feleségeiket.” Így mondta?
Így mondta.
Volt valami nézeteltérésetek?
Igen, a hitvesi kötelességemről.
Közöltem vele, hogy ellenzem, és nem vagyok rá hajlandó.
És elfogadta?
Azóta nem nyúlt hozzám...
De jobb kedvre derítettem magam azzal... hogy írtam egy verset.
Felolvashatom a nyitó versszakot?
Felolvashatod az egészet.
Nem, az első versszakkal kezdem.
Imádom a virágzó kerteket A kúszónövényekért élek-halok
Szeretek a szabadban sétálni Ámde a hangyabolytól frászt kapok
Ez a rím túl sok nekem.
Érted már, miért nem olvastam fel az egészet?
Ne haragudj!
Mindig dacos és ügyetlen voltam.
Korábban úgy éreztem, hogy...
valahányszor közelebb bújok hozzád, te visszahúzódsz,
és ha nem tágítok, akkor visszajössz, de távolságot tartva,
mint az udvaron letelepedő verebek,
akik nem jönnek be a házba.
- Nem így érzek. - Akkor hogyan?
Iskoláskoromban
Cordelia szövegét kellett felolvasnom Lear királynak, akit egy nagyobb fiú játszott.
A darab végén a királyt és a lányát börtönbe zárják,
de a király ezt derűlátóan fogadja.
„Menjünk a fogságba!” - mondja.
„Ott fogunk mi mint kalitban a madár dalolni ketten.”
Bebörtönözve?
Derűlátón?
Talán nem árt elolvasni az egész darabot.
Vagy talán csak a drámákban mennek derűlátóan a börtönbe.
Szerinted nem létezik olyan kalitka, amely hasznunkra válik?
Én csak...
Csak annyit tudok, hogy...
sosem szerettem a kalitkákat.
Remélem, kellemesen telt a délutánod Shangri-Lában vagy Timbuktuban
vagy akárhol is jártál.
Mozgalmas délutánom volt, igen.
Sejtem. Öt órája mentél el.
Jártam a rőfösnél. Nem tetszett ott semmi.
Beugrottam a bádogoshoz egy zsák kávéért,
de már 60 centet kér érte. Csak 50 volt nálam.
És gondoltam, veszek neked valami meglepetést,
azonban Mr. Arnolds szólt, hogy még tartozom a múltkoriért...
így üres táskával kellett eljönnöm.
Mondj el mindent a napodról! Ne hallgass el semmit!
Nem is érdekel, mivel tölti az idejét a nejed?
Nem érzem úgy, hogy lenne feleségem. Csak egy önző szajhám van, aki...
Aki inkább elkóricál egy másik férfi házába,
mint hogy dolgozzon.
Dyer a földeken volt,
a házuk meg útba esik visszafelé...
Vagyis Abigaillel nevetgéltél és tereferéltél órákon át?
Jól érezzük magunkat együtt.
Vannak bizonyos elvárásaim, neked pedig bizonyos kötelességeid.
Egész nap és éjjel az elvárásaidról beszélgettünk.
Nem maradok olyan asszony mellett, akivel folyton perlekedni kell.
Akkor ne maradj mellettem, jó?
Addig nyújtózkodj, amíg a takaród ér!
Június 8., vasárnap.
Délután egy héja egy magányos felhőt használt felettünk
napernyőnek.
Hogy elijesszük a társait.
Mintha az egész házunk egyszerre dühös és bűnbánó volna.
Istenem, segíts!
Mikor eltelt három nap úgy, hogy nem hallottam felőle,
átosontam a házához, hogy megnézzem
egy általam teljesen biztonságosnak hitt megfigyelőpontról.
A lencsén át közelebb hozhattam az arcát,
és úgy tarthattam, amíg ő el nem fordult.
A látványa olyan érzést keltett bennem,
mint az az erő, amely egy úszó ágat
messze kisodor a vízesés szélére, mielőtt a mélybe dobja.
Nem a feleség rendelkezik a saját teste felett,
hanem az ura!
Ne fosszátok meg egymást, hogy a Sátán meg ne kísértsen titeket,
mivelhogy magatokat meg nem tartóztathatjátok.
Efézusbeliekhez írt levél, 5:33.
Asszonyok, férjeteknek engedelmesek legyetek...
Június 9., hétfő.
Irgalmas Atyám...
fordíts az események menetén!
Június 11., szerda.
Dyer egész nap hallgat, én meg örülök a magányomnak.
Hahó!
Tallie!
Napok óta nem láttunk.
Beteg voltál?
Remélem, semmi komoly.
Gyengélkedett.
- Jó napot! - Jó napot!
Újra meghívnánk titeket vacsorára szombaton.
De rajtunk a sor, hogy vendégül lássunk titeket.
Addig is, látogassatok meg!
Örömmel.
Hatkor?
Jó a hat óra.
Anyám kislány koromban egyszer dühösen mesélte,
hogy apám nem kért tőle mást, csak hogy dolgozzon a kertben,
szedje le a termést, főzze be a gyümölcsöt,
gondozza a szárnyast, fejje meg a teheneket, vezesse a háztartást,
és ha kell, segítsen a földeken.
De csak a ruhavásárlásaival szerepelt apám főkönyvében.
Én is benne vagyok valahol?
A tavaszi kiadásokat jegyzem fel.
És vajon mi változott?
Oly fiatalon adják férjhez a lányokat, hogy bármerre nézünk,
törékeny, vonakodó lányokat látunk, akik tengernyi kínnal birkóznak meg,
még mielőtt teljesen felnőnének.
Ezért van!
Gyerünk! Gyerünk!
Jó reggelt!
Jó reggelt, Jim!
Jó reggelt! Van az ön számára egy új könyvem.
Igazából azt a kék ruhát nézném meg.
Rendben, hölgyem.
Két és fél dollár.
Megveszem.
A visszajáró?
Köszönöm.
Manningék legnagyobb lánya fellökött egy lámpást, és lángba borította a házat.
Tűz!
Mielőtt kimenekült a tűz elől a házból,
hallotta, ahogy kiáltozik az emeleten rekedt húga.
Gyerünk!
Ne!
Csak még egy perc.
Csak még egy...
Hozzák ki!
Hozd ki onnan!
Hozd ki!
Nem!
Elismerés illeti a nejedet a vendéglátásért és a főztjéért.
Emlékszem a napra...
Köszönöm, nem.
...mikor minden családnak jutott étel, ruha, lábbeli és meleg otthon
mindabból, amit egy jó feleség a birtokon belül megtermelt.
Hallottam a favágóknál,
hogy Mrs. Manning legnagyobb gyermeke csúnyán megégett egy háztűzben.
- Cassie. - És meghalt.
Igen, meghalt.
Ahogy apám mondogatta:
„Minden történések legfelsőbb irányítója néha meghiúsítja a földi reményeinket.”
Milyen csodálatos függőlámpás!
Finney vette, hogy mindenki olvashasson a szobában.
Nem úgy neveltek, hogy sokat olvassak.
De hiszem, hogy egy apa adjon meg minden esélyt a gyermekeinek a fejlődésre.
Érzékeny téma a gyerek ebben a házban.
És a tiétekben is, úgy vélem.
Bocsássatok meg a férjemnek!
Mégis... kerüljön elém bármilyen balszerencse,
igyekszem saját magam javítani a helyzetemen.
Alaposan...
Alaposan megvizsgálom a lehetőségeimet,
és mindenhez még nagyobb buzgósággal állok hozzá.
Nos, ezért dicséretet érdemelsz.
Mondok egy példát.
Mikor belekezdtem a farmerkodásba,
annyira idegesített, hogy nem tudom leszoktatni a kutyáimat az ugatásról,
hogy egy januári viharban
a csűr sarkánál tartottam az ebet a szélviharban,
amíg halálra nem fagyott.
Magam is kis híján otthagytam a fogam, lefagyott a kezem,
pedig rajtam volt a munkáskesztyűm.
Ez elítélendő.
Jól láttam, hogy egy régi ásóekét használsz?
Ha ennyire érdekelnek a gépeim...
van egy csuklós boronám, ami gondot okoz.
A kövekbe és a gyökerekbe akadva letörnek a tüskék.
A mi boronánkban függőleges tárcsák vannak.
És az jobb?
Úgy tűnik.
Hozd a desszertet!
Szerintem jóllaktunk.
A férjem ragaszkodik hozzá, hogy megkóstoljátok az édességeit.
Hát jó.
Mi ez? Veszélyben vagy?
- Mi történt a nyakaddal? - Átestem a kerítésen.
Nem is tudtam.
Rengeteg mindenről nem tudsz.
Az asztalhoz visszaülve Tallie béklyóba verte a tekintetét.
A férje egyre komorabbnak tűnt.
Maga szolgálta fel a süteményt és a krémet,
egyedül a felesége tányérját hagyta üresen.
Június 21., szombat.
Vihar tépázza a szívem.
Téboly dúl a fejemben.
Eltelt egy teljes hét, és Tallie nem jött át.
Semmi hír.
A zaklatottságom miatt gyakorta abba kell hagynom a munkám,
és fel-alá járkálok, mint egy rab.
Látnom kell őt.
Tallie!
Mi történt?
Elmentek.
El sem köszöntek?
Szólnunk kell a seriffnek.
És mit mondjunk? Hogy elköltöztek a szomszédok?
Ez a Zebrun-farm. Csak bérbe vették.
Akkor én megyek.
Miért?
Vér.
Sosem ért még baleset?
Akkor nem teszünk semmit?
Körbekérdezek a szomszédoknál.
Ha nem nyugszunk meg, szólhatunk az aggodalmadról a seriffnek.
Köszönöm.
Június 23., hétfő.
Dyer azt mondja, Mrs. Nottoway látta a karavánjukat a földúton
északnyugat felé haladni késő délután.
Mrs. Nottoway?
Úgy hiszi, Tallie-t látta a férje oldalán, de nem biztos benne.
Szerinte a második szekeret egy béres vezette.
Június 29., vasárnap.
Megpillantottam a templomba tartó seriffet.
- A szomszédjaink, Tallie... - Vádjaim süket fülekre találtak.
Dyer azt mondta, senki sem fog nyomozni,
ha nincs bizonyíték, hogy bűncselekmény történt.
Nyugodjak meg?
Nem akartam lenyugodni, ezért egy székhez kötözött, és laudanumot adott.
Június 30., hétfő.
Tompa vagyok, és nem kapok levegőt a laudanumtól.
Sírva ébredek, sírva fekszem le...
sírva állok neki a feladataimnak.
Július 6., vasárnap.
Egy könyv nélküli könyvtár vagyok,
tengernyi rettegés, nyugtalanság és vágyakozás.
Dyer arról beszél, hogy mennyi mindenért tartozunk hálával.
Csak ülök, és nem hagy nyugodni a ketyegő óra,
miközben ő amiatt búsong, akit szegény elfeledett önmagának vél.
Július 9., szerda.
Pár óra laudanum nélkül, mégis annyira ködbe borult és elkomorult az elmém,
hogy Dyer magamra hagyott délután, aggódva az állapotom miatt.
Július 22., kedd.
Weldon?
- Jó napot! - Elmentek a Zebrurn-farm bérlői.
Meghagyták az új címüket?
Nem. De levelet hoztam.
Tőle jött?
Tőle.
Honnan?
Onondaga megyéből. Tudod, hol van?
Syracuse-tól északra.
Elolvasod?
Magamnak.
Abigail, Abigail, Abigail!
Sajnálom, hogy csak ezt a levelet küldhetem neked,
és elnézést kérek mindenért, ami egy levél nem lehet.
Még a legjobb levél is csak egy apró darabka valakiből.
Sajnálom, hogy nem tudtam elbúcsúzni.
És sajnálom, hogy az egyik gyötrelmünket lecseréltük egy másikra.
Kiderült, hogy a házak az erdő mélyén
mindig borzalmasnak és természetellenesnek tűnnek a magányukban.
Ha csak egy denevérek lakta, romos apátság állna itt,
az tökéletesen mutatna.
Rozoga a tetőnk, és száraz időben is beázik,
de ha esik, akkor lábasokkal kell teleraknunk a padlót.
De a konyhán túl, odakint
már előbújtak a szellőrózsák és a vadárvácskák,
sőt szebb virágok is,
melyeket a butaságom miatt meg sem nevezhetek neked.
Azt hiszem, az elmúlt pár hét során rosszabbul éreztem magam,
mint bármely valaha élt nőszemély.
A kevéske időben, amit magamra szánhatnék,
Finney feleségeknek szánt útmutatásokat olvas fel az Ószövetségből.
A Bibliát illetően azt kell mondanom:
lehet, hogy Finney számos fejezeted tud belőle kívülről,
ám ezek nem jutottak el a szívéig.
Nem tudom mással magyarázni a hangulatát, csak azzal,
hogy bizonyára roppant kellemetlen a társaságom a számára.
Amennyiben így van, sajnálom.
Jó napot!
Üdv!
Hoztam valamit önöknek.
Tessék.
- Köszönjük. - Minden jót!
- Nekem jött? - Schoharie megyéből.
- Az Abigailed. - Add ide!
Add ide! Finney, add...
- Finney! - „Mi vár
nemünk sok ezer tagjára,
szerteszét a vadonban, erőnket próbára tevő feladatokra kényszerítve?
Mikor a legfényesebbnek látszott a jövőnk,
feltűnt egy sötét árnyék a halvány messzeségben.
Mégis egy nagyon boldog találkozást képzelek el magunknak, olyasfélét,
mikor két családot, kik korábban acsarkodtak egymásra,
csodás módon összehoz a szeretet.
Az arcoddal vészelem át az éjszakát.
Helyet szentelek neked az álmaiban, mielőtt nyugovóra térek,
de nem jön álom a szememre.
Olyan, mintha bennem minden levegőért kiáltana,
és arra gondolok, ha most ez ilyen, milyen lesz később?
Minden szeretetem és támogatásom a tiéd.
Reménykedő szívvel: Abigail.”
Tudd, hogy pusztán erőszakkal
sosem hozhattak volna ide, egy ilyen helyre!
Azt mondták, valakinek az érdekét, boldogságát
és jó hírét kell megóvnom, valakiét, akit egyszer szerettem.
Amennyire tudom, mindössze körülbelül 85 mérföld választ el minket egymástól.
De persze a mifélénk nem járnak messze vendégségbe.
Dyer először nem volt hajlandó elengedni, aztán pedig elkísérni...
és csak a birtok végén ért utol, és mászott fel a kocsira.
Az aggodalom mintaképét formáltuk meg, ahogy egymás mellett zötykölődtünk.
Kellemes és meleg volt az este. Úgy tűnt, eső közeleg, egy zápor.
Nehéz írni arról, mennyire szeretnék köszönetet mondani neked,
de el kell kezdenem valahol.
Abigail...
el szeretném mondani, hogy az együttlét veled, még magányosan is,
olyan, mint az elképzelhető legnagyobb
és legtágasabb közösség részévé válni.
Közelebb érezlek magamhoz, mint egy testvért,
hiszen minden csodás érzést...
magam választottam.
És tudod, melyik emlék a legkedvesebb számomra?
Az, amikor felém fordultál azzal a mosollyal,
mikor rádöbbentél, hogy szeretnek.
Nem tudhatom, mit hoz a jövő.
Azt viszont tudom, hogy minden bizalmunk, odaadásunk és bátorságunk
beragyog majd minket,
és megóv bennünket.
Te vagy az én örömvárosom.
Az örömvárosom.
- Megkérdezhetném, mi járatban? - Tallie-hez jöttem. Hol van?
Hallottalak titeket az úton. Akkora zajt csaptatok, hogy azt hittem, a bádogos az.
Három napig utaztunk. Nem megyünk el, csak ha láttuk.
Nem érdekel, mikor mentek el, és mikor nem.
- Vigyázz a szádra, barátom! - Hol van?
Segített rajta a korom- és fenyőgyökér tea.
De a betegség mindig próbatétel, hogy meghajlunk-e a Mindenható előtt.
Úgy vélem, torokgyík volt.
Ne!
Létezik egyfajta elidegenedés a házastársi...
Hány óra van?
Nem érdekel.
- Mennem kell. - Még nyomot hagysz!
Gyere!
Augusztus 31., vasárnap.
Nagy a meleg és napos az idő.
Kitakarítottam a fészert, ami tele volt rozsdás és poros limlommal,
lemostam az ablakokat, és eltettem az almát télre.
Tizennégy dollár a tej és a vaj eladásából.
Megvágtam a kezem a hámozókéssel.
Azzal az elhatározással vigasztalom magam, hogy egyszer majd,
amikor Dyer kénytelen lesz Syracuse-ba utazni takarmányért vagy áruért,
vele tartok én is, viszem a puskáját,
és Skaneatelesben megölöm Finney-t ott, ahol ül.
Dyer a csűrön dolgozik.
Minden egyes nap előadjuk a különválásunkat.
Néha, sötétedés után
felsétálunk a felső mezőinken túli dombokra a szép kilátásért.
És Dyer megpróbálja elképzelni, milyenek voltunk...
míg én Tallie-t képzelem magam elé a barátságos és elfogadó otthonban,
amely kizárólag az álmainkban létezett.
Elképzelem Tallie-t és Nellie-t együtt valahol,
ahogy Nellie Tallie haját fésülgeti.
Elképzelem, hogy örökre száműzöm azokat az érzéseimet,
melyeket ő megzabolázott és nemesebbé tett.
Elképzelem, hogy megfogadom: mindent megteszek Dyerért.
És elképzelem, hogy tovább írom ezt a naplót...
itt, mintha ez volna az életem.
Mintha az életemet nem máshol élném.
Mindig attól féltem, hogy balszerencsét hozok a szeretteimre.
Tényleg nem mondasz erre semmit?
Fogalmam sincs, hol kezdjem.
Elképzelni sem tudom, mi többet tehetnénk egymásért...
a korlátainkkal.
Nem tudod elképzelni?
Nem tudom.
Nem tudod?
Hát...
szerencsére tudjuk,
hogy a képzeletünk mindig művelhető.
Feliratok magyar szövege: Gelléri Péter